ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

31 березня 2026 року	м. Ужгород	№ 260/363/26 	

Суддя Закарпатського окружного адміністративного суду Микуляк П.П., розглянувши адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Офісу Генерального прокурора (відповідач 1), Закарпатської обласної прокуратури (відповідач 2), яким просить суд: 
- визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора та Закарпатської обласної прокуратури, яка полягає в не нарахуванні та несплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_1 за період 3 14.12.2021 по 04.09.2023 одночасно з проведенням Офісом Генерального прокурора 27.12.2025 ОСОБА_1 виплати середнього заробітку в розмірі 933915,08 грн на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.11.2023 у справі № 260/8573/23;
- зобов`язати Офіс Генерального прокурора та Закарпатську обласну прокуратуру здійснити нарахування та сплату єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_1 за період з 14.12.2021 по 04.09.2023, на підставі проведеної ОСОБА_1 27.12.2025 виплати середнього заробітку в розмірі 933915,08 грн на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.11.2023 у справі № 260/8573/23.

Позовна заява мотивована тим, що після виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року у справі № 260/8573/23 ОСОБА_1 було нараховано та виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 719114,62 грн. Поряд з цим, відповідачем 1 не було здійснено нарахування та сплати за позивача єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування з метою зарахування йому страхового стажу.
Позивач зазначає, що відповідно до положень п.п. 1 та 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок до податкового органу за основним місцем обліку платника єдиного внеску.
Відтак, позивачу не було нараховано страховий стаж за період вимушеного прогулу.
Вказану бездіяльність позивач вважає протиправною, з огляду на що вимушений захищати свої права в судовому порядку.

Представником відповідача 1 подано відзив на позовну заяву, в якому представник заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що обов`язок роботодавця по сплаті єдиного внеску встановлено лише за працівників, які виконують роботи на умовах трудового договору, у тому числі і для виконання дій, викладених у частині другій статті 7 Закону № 2464-VI, оскільки при виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу/затримки виконання рішення суду про поновлення - особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
З огляду на наведене, представник відповідача 1 наголошує, що позовні вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах норм чинного законодавства України, і, як наслідок - не підлягають задоволенню.
Представник відповідача 2 подав відзив на позовну заяву, в якому наголошує, що у грудні 2025 року Офісом Генерального прокурора ОСОБА_1 виплачено середній заробіток у розмірі 933915,08 грн. Вказана виплата здійснена на виконання судового рішення та має компенсаційний характер, оскільки є середнім заробітком за час невиконання рішення суду про поновлення на роботі. Разом з тим, єдиний соціальний внесок нараховується на суми, що належать до фонду оплати праці та у межах існуючих трудових правовідносин.
Представник стверджує, що відповідачі діяли у межах повноважень та у спосіб, визначений законом, а тому відсутні підстави стверджувати про протиправну бездіяльність.

Згідно ч. 5 ст. 262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши всі докази, які мають юридичне значення для вирішення справи і розгляду спору по суті, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі № 260/136/20 визнано протиправним та скасовано рішення Ради прокурорів України № 174 від 11 грудня 2019 року. Визнано протиправним та скасовано наказ Генерального прокурора № 524к від 13.12.2019 року про звільнення ОСОБА_1 посади першого заступника прокурора Закарпатської області у зв`язку з неналежним виконанням посадових обов`язків. Визнано протиправним та скасовано наказ Прокуратури Закарпатської області №40к від 27 січня 2020 року щодо звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Закарпатської області з 27 січня 2020 року. Поновлено ОСОБА_1 на адміністративній посаді першого заступника прокурора Закарпатської області з 14 грудня 2019 року та в органах прокуратури. Стягнуто з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 1013486,32 грн. Допущено негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Закарпатської області та стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу в розмірі стягнення за один місяць у розмірі 41099,83 грн.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року у справі № 260/136/20 апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури, ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі №260/136/20 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 27 липня 2023 року №260/136/20 касаційні скарги Закарпатської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора задоволено частково. Змінено резолютивну частину рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року у справі №260/136/20 і викладено абзаци п`ятий та шостий в такій редакції: « 5. Поновити ОСОБА_1 на адміністративній посаді першого заступника прокурора Закарпатської області з 14 грудня 2019 року та в органах прокуратури з 28 січня 2020 року. 6. Стягнути з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 986 264 (дев`ятсот вісімдесят шість тисяч двісті шістдесят чотири) грн 58 коп.». В іншій частині рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року у справі №260/136/20 залишено без змін.
Наказом керівника Закарпатської обласної прокуратури № 595к від 05 вересня 2023 року «Про скасування наказу» було скасовано наказ прокурора Закарпатської області від 27 січня 2020 року № 40к «Про звільнення ОСОБА_1 з посади прокурора прокуратури Закарпатської області та з органів прокуратури Закарпатської області».
На виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі № 260/136/20, наказом Генерального прокурора № 258к від 05 вересня 2023 року «Про поновлення на посаді» ОСОБА_1 було поновлено на посаді першого заступника прокурора Закарпатської області, з 14 грудня 2021 року та в органах прокуратури з 28 січня 2020 року.
В подальшому позивач звернуся до суду з позовом про стягнення з Офісу Генерального прокурора та Закарпатської обласної прокуратури на свою користь середнього заробітку за час затримки виконання Офісом Генерального прокурора рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13.12.2021 р. в частині негайного поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Закарпатської області.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.11.2023 р. у справі № 260/8573/23, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.02.2024 р. та постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду від 19.12.2025 р., позов задоволено частково та ухвалено стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 14.12.2021 р. по 04.09.2023 р. в розмірі 933915,08 грн.
З матеріалів справи судом встановлено, що рішення від 29.11.2023 р. у справі № 260/8573/23 Офісом Генерального прокурора виконано, 27.12.2025 р. ОСОБА_1 виплачено середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в розмірі 719114,62 грн.
Відповідно до листа Офісу Генерального прокурора від 21.01.2026 р. № 21-134вих-26, який надано у відповідь на запит представника позивача від 14.01.2026 р., порядок нарахування єдиного внеску (з поданням відповідної звітності до контролюючого органу за основним місцем обліку) на суму заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Закарпатської області не здійснювався, оскільки цей порядок регламентовано для роботодавців, а Офіс Генерального прокурора не був і не є роботодавцем та страхувальником ОСОБА_1 .
Крім цього, матеріали справи містять заяву представника позивача від 14.01.2026 р., спрямовану на адресу керівника Закарпатської обласної прокуратури, у відповідь на яку Закарпатська обласна прокуратура листом від 19.01.2026 р. № 21-6вих-26 повідомило, що Закарпатською обласною прокуратурою із суми 933915,08 грн середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду (про поновлення на роботі) не здійснювалось нарахування 22% ЄСВ, оскільки стягнення було здійснено Офісом Генерального прокурора, а тому відсутня база нарахування та підстави, визначені ст. 7 Закону № 2464-VI.
Не погоджуючись з такими діями відповідачів, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до пп.2 п.1 ст.1 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі Єдиний внесок) консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Частиною 2 ст.7 Закону № 2464-VI передбачено, що для осіб, яким згідно з рішенням суду нараховано середню заробітну плату за вимушений прогул, Єдиний внесок нараховується на суму, що визначається шляхом ділення заробітної плати (доходу) на кількість місяців, за які вона нарахована.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками Єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.
У ст. 1 Закону № 2464-VI надано визначення «основного місця роботи», а саме - це місце роботи, де працівник працює на підставі укладеного трудового договору, та визначене ним як основне згідно з поданою заявою (до відкликання) та відомостями, що обліковуються в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру на її підставі.
Частиною 2 ст. 9 Закону № 2464-VI встановлено, що обчислення Єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується Єдиний внесок.
З метою обліку в електронній формі відомостей про трудову діяльність працівника страхувальник подає відомості про працівника щодо переведення на іншу роботу (посаду), звільнення, поновлення на роботі, призупинення/поновлення дії трудового договору, а також про присвоєння, зміну або позбавлення рангу, розряду, класу, звання, категорії, складення присяги, належності або неналежності осіб, які працюють, у тому числі підприємців, або забезпечують себе роботою самостійно, до професійних спілок та/або до осіб, які підлягають обов`язковим медичним оглядам (абз. 4 п. 2 ст. 20 Закону № 2464).
Згідно зі ст. 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-IV страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
З огляду на викладене обов`язок по сплаті Єдиного внеску покладається на роботодавця лише за працівників, які виконують роботи на умовах трудового договору, у тому числі і для виконання дій, викладених у ч. 2 ст. 7 Закону № 2464-VI, оскільки при виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тим самим вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах з роботодавцем.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №755/12623/19, виснувала, що середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений частиною 2 статті 235 КЗпП України, за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.
Отже, системний аналіз наведених норм закону та практики Верховного Суду свідчить про те, що у разі, якщо працівник був незаконно звільнений, а у подальшому поновлений на посаді, зокрема на підставі рішення суду, у роботодавця виникає обов`язок не лише виплати середнього заробітку за час висушеного прогулу, а й нарахування та сплати за такого працівника Єдиного внеску за весь час вимушеного прогулу.
Таким чином, позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Визначаючись щодо належного відповідача у спірних правовідносинах, суд виходить з наступного.
Як зазначалось судом, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками Єдиного внеску є роботодавці, зокрема, підприємства, установи та організації, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством.
Отже, саме роботодавець, а не будь-яка інша особа, має обов`язок нарахування та сплати Єдиного внеску за найманих працівників.
Відповідно до підпункту 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України роботодавець - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ чи її представництво) або самозайнята особа, яка використовує найману працю фізичних осіб на підставі укладених трудових договорів (контрактів) та несе обов`язки із сплати їм заробітної плати, а також нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб до бюджету, нарахувань на фонд оплати праці, інші обов`язки, передбачені законами.
Згідно зі статтею 80 Цивільного кодексу України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України визначено Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. № 1697-VII.
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 1697-VII систему прокуратури України становлять: Офіс Генерального прокурора; обласні прокуратури; окружні прокуратури; Спеціалізована антикорупційна прокуратура. При цьому згідно з ч. 4 ст. 7 Закону №1697-VII Офіс Генерального прокурора є органом прокуратури вищого рівня щодо обласних та окружних прокуратур.
Пунктом 5.4 Положення про організаційно-штатну роботу в органах прокуратури, затвердженого наказом Генерального прокурора від 06.04.2021 № 82, зазначено, що юридичними особами в системі органів прокуратури є Офіс Генерального прокурора, обласні прокуратури та спеціалізовані прокуратури (на правах обласних). Вони мають затверджені Генеральним прокурором структуру та штатний розпис.
Статтею 89 Закону 1697-VII передбачено, що фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України, а також інших джерел, не заборонених законодавством, у тому числі у випадках, передбачених міжнародними договорами України або проектами міжнародної технічної допомоги, зареєстрованими в установленому порядку.
Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності прокуратури здійснюються Офісом Генерального прокурора.
Згідно з пп. 7 п. 5 ст. 22 Бюджетного кодексу України головний розпорядник бюджетних коштів здійснює управління бюджетними коштами у межах встановлених йому бюджетних повноважень, забезпечуючи ефективне, результативне і цільове використання бюджетних коштів, організацію та координацію роботи розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів у бюджетному процесі.
З огляду на положення Бюджетного кодексу України обласні прокуратури мають статус бюджетних установ, яким присвоєно унікальний (кожній обласній прокуратурі, у тому числі Кіровоградській обласній прокуратурі) ідентифікаційний номер юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств та організацій України (ЄДРПОУ).
Типовим положенням про бухгалтерську службу бюджетної установи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.01.2011 № 59, головний бухгалтер, зокрема погоджує документи, пов`язані з витрачанням фонду заробітної плати, встановленням посадових окладів і надбавок працівникам та здійснює контроль за складенням звітності.
З огляду на викладене Офіс Генерального прокурора та обласні прокуратури, у тому числі Закарпатська обласна прокуратура, є окремими юридичними особами, які в своїх межах приймають на роботу, нараховують заробітну плату, звільняють з роботи, подають Звіт тощо.
Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 10 Закону № 1697-VII утворення, перелік, територіальна юрисдикція, реорганізація та ліквідація обласних прокуратур, визначення їхньої компетенції, структури і штатного розпису здійснюються Генеральним прокурором.
Оскільки Офіс Генерального прокурора є органом прокуратури вищого рівня щодо обласних прокуратур, Генеральний прокурор призначає прокурорів на адміністративні посади та звільняє їх з адміністративних посад у випадках та в порядку, встановлених цим Законом (пп. 3 ч. 1 ст. 9 Закону № 1697-VII).
Посада заступника керівника обласної прокуратури віднесена до категорії адміністративних посад ( п. 6 ч. 1 ст. 39 Закону № 1697-VII).
Відповідно до п. 8 розділу ІV наказу Генерального прокурора від 10.02.2022 р. № 25 «Про затвердження Положення про організацію кадрової роботи в органах прокуратури України» призначення прокурора на адміністративну посаду, передбачену пунктами 2-8, 11 ч. 1 ст. 39 Закону № 1697-VII, здійснюється Генеральним прокурором.
Таким чином, призначення на адміністративну посаду «заступник керівника Закарпатської обласної прокуратури» віднесено до номенклатури Генерального прокурора.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 29.11.2023 р. у справі № 260/8573/23 (залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.02.2024 р. та постановою КАС ВС від 19.12.2025 р.) вирішено стягнути з Офісу Генерального прокурора на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 14.12.2021 р. по 04.09.2023 р. в розмірі 933915,08 грн. 
27.12.2025 р. Офіс Генерального прокурора як роботодавець ОСОБА_1 виконав зазначене судове рішення та виплатив позивачу належні йому суми.
Разом з тим, постановою КАС ВС від 19.12.2025 р. у справі № 260/8573/23 констатовано, що належним відповідачем, який має відповідати за позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, є Офіс Генерального прокурора.
Відповідно до вище згаданої Постанови, у розумінні статті 236 КЗпП України власником (уповноваженим органом), який має обов`язок видати наказ (розпорядження) про поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника прокурора Закарпатської області, є Генеральний прокурор, а відтак, витрати щодо виплати середнього заробітку за час затримки виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2021 року у справі № 260/136/20 повинен нести саме Офіс Генерального прокурора як установа, у якій Генеральний прокурор виконує свої управлінські функції та яка є головним розпорядником бюджетного фінансування. 
Тобто, судом встановлено, що саме Офіс Генерального прокурора, а не Закарпатська обласна прокуратура, був роботодавцем ОСОБА_1 і саме з Офісом останній перебував у трудових відносинах.
Отже, суд дійшов висновку, що саме Офіс Генерального прокурора відносно позивача є роботодавцем у спірних правовідносинах, а відтак саме Офіс Генерального прокурора має обов`язок нарахування та сплати Єдиного внеску відносно позивача за спірний період.
Таким чином, саме Офіс Генерального прокурора є належним відповідачем у справі.
Водночас, позовні вимоги, спрямовані до Закарпатської обласної прокуратури, задоволенню не підлягають через їх безпідставність.
Отже, аналізуючи встановлені обставини та відповідні їм докази у сукупності, суд дійшов висновку, що Офісом Генерального прокурора допущено протиправну бездіяльність, яка полягає у не нарахуванні та несплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування із виплаченого позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2021 р. по 04.09.2023 р., а належним та ефективним способом відновлення порушених прав є зобов`язання Офісу Генерального прокурора нарахувати та сплатити відповідні суми ЄСВ.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно із ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що за наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до ч. 1ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цьогоКодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Таким чином, сума судового збору сплачена позивачем при поданні позовної заяви підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача 2.
На підставі наведеного та керуючись ст. 5, 9, 19, 77, 78, 243, 246, 262 КАС України, суд, –

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Закарпатської обласної прокуратури про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Офісу Генерального прокурора щодо не нарахування та несплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_1 за період з 14 грудня 2021 року по 04 вересня 2023 року із виплаченого ОСОБА_1 середнього заробітку в розмірі 933915,08 грн на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року у справі № 260/8573/23.

Зобов`язати Офіс Генерального прокурора нарахувати та сплатити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за ОСОБА_1 за період з 14 грудня 2021 року по 04 вересня 2023 року із виплаченого ОСОБА_1 середнього заробітку в розмірі 933915,08 грн на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2023 року у справі № 260/8573/23.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Офісу Генерального прокурора (код ЄДРПОУ - 00034051) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір у розмірі 1331,20 грн (одна тисяча триста тридцять гривень двадцять копійок).

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 255 КАС України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя	П.П.Микуляк