Справа № 306/519/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

24 лютого 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі: 
головуючої – судді Кожух О.А.,
суддів – Джуги С.Д., Мацунича М.В., 
з участю секретаря – Плешинець З.П.,       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Таргоній Вадим Миколайович, на рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2025 року (суддя Вінер Е.А., повне рішення складено 19.09.2025) у цивільній справі № 306/519/25 за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі – АТ «Укрзалізниця»») про стягнення моральної шкоди.
Позовні вимоги мотивовано тим, що 19.08.2024 машиніст електровозу «Локомотивне депо Львів Захід» ОСОБА_3 , керуючи пасажирським електропотягом ЧС7-130 сполученням Солотвино-Київ, рухаючись у межах 6 та 7 пікету, 1681 км Мукачівської дистанції колії РФ «Львівська Залізниця», перегін «Свалява-Кольчино» в напрямку станції м. Свалява, неподалік с. Драчино, Мукачівського району, Закарпатської області, допустив наїзд на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер на місці події. 
Зазначають, що внаслідок смерті ОСОБА_4 його батькам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спричинено моральну шкоду. Позивачі зазнали сильних душевних та моральних страждань, які полягали у порушенні їх нормальної життєдіяльності, відчували сильний душевний біль від втрати свого сина, який займав важливе місце у їх ньому житті. Передчасна смерть сина стала раптовою психотравматичною подією, є для них незворотною і непоправною втратою, позивачі також втратили підтримку та допомогу від сина. 
Посилаючись на дані обставини, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили стягнути з АТ «Укрзалізниця» на їхню користь по 300 000 гривень кожному у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю сина без врахування податків зборів та інших платежів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Свалявського районного суду Закарпатської області від 15.09.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем доведено, що шкоду було завдано внаслідок умислу потерпілого, оскільки в діях потерпілого наявний умисел на порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України, що призвело до його тяжких наслідків – смерті потерпілого.

Короткий зміст вимог та доводи апеляційних скарг

На це рішення подала апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Таргоній В.М. Посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Вказує, що умисел на заподіяння собі смерті є самогубством. У матеріалах справи відсутні докази, що в діях потерпілого наявний такий умисел (як от передсмертні записки, покази свідків, перебування на обліку, попередні спроби самогубства).
Відповідно до положень ч. 5 ст. 1193 ЦК України умисел потерпілого має бути спрямований не на порушення правил безпеки, а саме на заподіяння собі шкоди, що у випадку з потягом означає умисел на заподіяння собі смерті.
Шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, завжди передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.
Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди.
Чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.
Обставини, якими суд першої інстанції обґрунтував наявність умислу потерпілого є ознаками грубої необережності, що відповідає практиці вирішення справ про відшкодування шкоди заподіяної джерелом підвищеної небезпеки (зокрема у постановах Верховного Суду від 02.04.2025 у справі №626/1730/23, від 24.12.2024 у справі № 630/554/23, від 21.06.2024 у справі № 629/2372/23, від 24.04.2024 у справі № 243/880/23, від 22.02.2024 у справі № 642/620/23, від 07.02.2024 у справі № 175/71/23 і т.д.)

Позиція інших учасників 

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Укрзалізниця» зазначає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги є необґрунтованими. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Зазначає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованих висновків щодо порушення загиблим правил поведінки на залізничній колії, оскільки потерпілий свідомо порушив ці правила, перебував у стані тяжкого ступеню алкогольного сп`яніння, чув та бачив наближення поїзду, однак прийняв рішення й надалі сидіти на колії.
Заявлена позивачами сума моральної шкоди є нічим не обґрунтованою. Визначення факту нанесення моральної шкоди, а також визначення розміру моральної шкоди у грошову еквіваленті здійснюється судово-психологічною експертизою, оскільки, така експертиза не проводилася, то і заявлена сума моральної шкоди не підлягає до задоволення як недоведена.

Межі розгляду справи апеляційним судом

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 , позицію представника позивачів та позицію представника відповідача, дослідивши матеріали даної справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла таких висновків.

Фактичні обставини справи та застосовані норми права

Встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 21-25).
Відповідно до висновку експерта № 50/С від 17.09.2024 причиною смерті ОСОБА_4 явилась політравма у вигляді відкритої ЧМТ, лицьової, шийного відділу хребта – забійно-рваної, скальпованої рани чоло-тім`яної ділянки голови, багатоуламкового вдавленого перелому кісток склепіння (чолової з дефектом), основи черепа, розриву твердої мозкової оболонки, субарахноїдального крововиливу, забою головного мозку, вираженої деструкції, дефекту мозкової тканини обох чолових доль, уламкового перелому кісток носа, закритого перелому 7-го шийного хребця, при якій мала місце масивна зовнішня, внутрішня (аспірація крові в дихальні шляхи) кровотеча, яка ускладнилась травматичним шоком, набряком головного мозку, що явилось безпосередньою причиною його смерті (а.с.12-18).
Враховуючи характер трупних змін, умови зовнішнього середовища, де знаходився труп, дані обставин справи та протоколу огляду трупа на місці первинного виявлення, смерть наступила 19.08.2024 у короткий проміжок часу після одержання ушкоджень (близько 19:30), не виключно миттєво.
При судово-токсикологічному дослідженні крові від трупа ОСОБА_4 виявлено етиловий спирт в концентрації в крові – 4,50 (проміле) (висновок експерта № 1690 від 26.08.2024), а тому незадовго до настання смерті він вживав спиртні напої у великій кількості і в момент настання смерті знаходився в стані тяжкого отруєння алкоголем (а.с.12-18).
Як вбачається з постанови про закриття кримінального провадження від 31.12.2024, досудовим розслідуванням встановлено, що 19.08.2024 близько 19:30 год. машиніст електровозу «Локомотивне депо Львів Захід» ОСОБА_3 , керуючи пасажирським електропотягом ЧС7-130 сполученням Солотвино-Київ, рухаючись у межах 6 та 7 пікету, 1681 км Мукачіввської дистанції колії РФ «Львівська Залізниця», перегін «Свалява-Кольчино» в напрямку станції м. Свалява, неподалік с. Драчино, Мукачівського району, Закарпатської області, побачивши людину, що сиділа на залізничній колії № 2, подав звукові сигнали та застосувавши екстрене гальмування електропотягу, на відстані 20 метрів від кута житлового будинку, що за адресою АДРЕСА_1 , допустив наїзд правою боковою частиною електропотягу на вказану людину, яким виявився ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який від отриманих травм помер на місці події (а.с. 6-10). 
Постановою слідчого від 31.12.2024 кримінальне провадження, внесене до ЄРДР під №12024071150000321 від 20.08.2024 – закрито у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України (п. 2 ч.1ст.284 КПК України) (а.с.6-10).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України). 
Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України).
Cлід ураховувати, що особливі правила статті 1187 ЦК України застосовуються тоді, коли шкоду завдано джерелом підвищеної небезпеки.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки – роботодавець.
Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини.
Згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України при завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид, умисний злочин).
Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України).
Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються у випадках завдання шкоди майну, а також ушкодженням здоров`я фізичній особі. Підставою для цього може бути груба необережність потерпілого, наприклад, перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо.
Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дій, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо) (див. постанови Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 243/6516/21, від 05.08.2020 у справі № 439/1218/18, від 07.02.2024 у справі № 175/71/23).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини «STANKOV v. BULGARIA», № 68490/01, від 12 липня 2007 року). Саме тому розмір відшкодування моральної шкоди має умовний характер, оскільки немає точних критеріїв майнового вираження душевного болю, спокою, честі, гідності особи, але у будь-якому випадку розмір відшкодування моральної шкоди має бути достатнім для задоволення потреб потерпілого й не повинен призводити до його збагачення.
Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог, виходив із того, що наїзд на померлого ОСОБА_4 було допущено у зв`язку з грубим порушенням ним «Правил поведінки громадян на залізничному транспорті», що сприяло виникненню такої ДТП та призвело до смерті сина позивачів.
Місцевий суд вважав, що шкоду було завдано внаслідок умислу потерпілого, оскільки в діях потерпілого наявний умисел на порушення «Правил безпеки громадян на залізничному транспорті», що призвело до його тяжких наслідків – смерті потерпілого.
Проте, погодитися із такими висновками місцевого суду не можна, оскільки такі зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права, без урахування висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду.
Зокрема, судом першої інстанції не враховано, що порушення Правил безпеки громадян на залізничному транспорті не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, натомість підлягає врахуванню судом при визначенні розміру відшкодування.
Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 грудня 2018 року № 14-463цс18 (справа № 210/5258/16-ц) висловила позицію, яка полягає в тому, що особливістю відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати цю шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду як винуваті, так і невинуваті власники, володільці об`єктів, які є джерелом підвищеної небезпеки.
Верховний Суд в своїй практиці щодо відшкодування шкоди, завданої смертю, дотримується позиції, що в будь-якому випадку володілець небезпечного об`єкта повинен відшкодовувати шкоду незалежно від його вини. (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2023 року у справі № 592/13643/21).
Крім цього, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 квітня 2021 року у справі №450/4163/18 касаційний суд виснував, що обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2025 року у справі № 624/946/23 (провадження № 61-3291св24) зроблено висновок, що: 
«положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються у випадках завдання шкоди майну, а також ушкодженням здоров`я фізичній особі. Підставою для цього може бути груба необережність потерпілого, наприклад перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо. Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дій, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що смерть батька позивача настала від тяжких тілесних ушкоджень, отриманих при зіткненні з джерелом підвищеної небезпеки - електропотягом, належним відповідачу, вина та протиправність дій АТ «Українська залізниця» відсутні, а смерті потерпілого сприяла його власна груба необережність та недбалість, алкогольне сп`яніння. Установивши, що причиною загибелі батька позивача є потрапляння під електропотяг у зв`язку з його грубою необережністю та недбалістю, зокрема, порушення ним Правил безпеки громадян на залізничному транспорті, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 19 лютого 1998 року № 54, суди обґрунтовано зробили висновок, що ця обставина не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, однак підлягає врахуванню судом при визначенні розміру відшкодування… Визначаючи розмір моральної шкоди, апеляційний суд правильно врахував факт наявності грубої необережності та недбалості потерпілого від нещасного випадку, характер та обсяг страждань позивача з урахуванням їх тривалості, істотності вимушених змін у життєвих обставинах. При цьому суд керувався засадами розумності, пропорційності та справедливості. Крім того, суд апеляційної правильно застосував положення частини другої статті 1193 ЦК України та, з урахуванням усіх обставин справи, обґрунтовано визначив розмір відшкодування моральної шкоди, що спростовує доводи касаційної скарги позивача про заниження судами розміру моральної шкоди».
Таким чином, судом першої інстанції не враховано сталої практики Верховного Суду, яка полягає в тому, що незалежно від вини власника джерела підвищеної небезпеки у останнього існує обов`язок відшкодувати моральну шкоду потерпілим особам, а порушення особою, що загинула, Правил безпеки громадян на залізничному транспорті не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності.
У справі, що переглядається апеляційним судом, встановлено, що
позивач ОСОБА_1 є інвалідом другої групи (а.с.28), а загиблий син – ОСОБА_4 – здійснював догляд за ним та як особа, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі, отримував відповідні виплати (а.с.29); 
шлюб між позивачами розірвано у 2006 році, проте, за твердженням позивачки, після загибелі сина догляд за колишнім чоловіком - ОСОБА_1 , здійснює вона, а отже, смерть сина призвела, в тому числі, до вимушених змін у її житті; 
звертаючись з даним позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що у зв`язку зі смертю сина внаслідок наїзду на нього електропотягу вони зазнали сильних душевних та моральних страждань від втрати близької людини, що потягло порушення їх нормальної життєдіяльності, спричинило сильний душевний біль від втрати свого сина, який займав важливе місце у їх ньому житті; передчасна смерть сина стала раптовою психотравматичною подією, є для них незворотною і непоправною втратою;
як ствердила позивачка, позивачі раніше уже втратили молодшого сина, втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню; позивачі, які є пенсіонерами, позбавлені можливості матеріальної та моральної підтримки сина у подальшому своєму житті та в старості; 
моральна шкода позивачам завдана смертю сина, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя душевні страждання; відновити становище, яке існувало до смерті ОСОБА_4 у житті позивачів неможливо, тому існують правові підстави для відшкодування їм моральної шкоди.
Власник (володілець) джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без урахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише у разі спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди, чого в даному випадку не було встановлено ні під час досудового розслідування, ні при розгляді справи. 
В той же час, загиблий ОСОБА_4 знехтував правилами безпеки громадян на залізничному транспорті, перебуваючи на колії у стані алкогольного сп?яніння, що свідчить про грубу необережність потерпілого та має наслідком зменшення суми відшкодування.
Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19).
Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням всіх обставин справи.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 13 липня 2023 року у справі № 203/2786/17, від 05 січня 2024 року у справі № 629/2371/23, від 07 лютого 2024 року у справі № 175/71/23.

Висновки за результатом розгляду апеляційної скарги 

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи зроблені з неправильним застосування норм матеріального права, без урахування висновків щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Тому рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Апеляційний суд враховуючи те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зазнали біль та глибокі страждання, а також зміни в психоемоційному стані, які спричинені смертю їх сина, характер та обсяг страждань позивачів з урахуванням їх тривалості, істотності вимушених змін у життєвих обставинах, враховуючи недоведеність наявності у діях загиблого умислу чи існування обставин непереборної сили, та надавши правову оцінку обставинам завдання шкоди, поведінці загиблого, з урахуванням факту наявності грубої необережності та недбалості потерпілого від нещасного випадку, який незадовго до настання смерті вживав спиртні напої у великій кількості та у момент настання смерті знаходився в стані алкогольного сп`яніння (4,50 проміле), а також, виходячи із засад розумності, пропорційності та справедливості, приходить до висновків щодо часткового задоволення позовних вимог та відшкодування позивачам по 150 000 грн кожному моральної шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Розподіл судових витрат

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
Оскільки позивачі в силу п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнені від сплати судового збору в усіх судових інстанціях, то, виходячи із загальної суми, яка підлягає стягненню з відповідача, з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 7 500 гривень, з яких 3000 грн у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції та 4500 грн у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , в інтересах яких діє адвокат Таргоній Вадим Миколайович – задовольнити частково.
Рішення Свалявського районного суду Закарпатської області від 15 вересня 2025 - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» (код ЄДРПОУ: 40075815, юридична адреса: 03680, місто Київ, вулиця Єжи Гедройця, будинок № 5) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , паспорт серії НОМЕР_2 ) по 150 000,00 гривень кожному у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Стягнути з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» (код ЄДРПОУ: 40075815, юридична адреса: 03680, місто Київ, вулиця Єжи Гедройця, будинок № 5) судовий збір на користь держави в розмірі 7500,00 грн. (сім тисяч п`ятсот гривень). Отримувач коштів - ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) – 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача - UA908999980313111256000026001; код класифікації доходів бюджету – 22030106; призначення платежу – *;101;1234567890 - судовий збір, стягнутий з Акціонерного товариства «Укрзалізниця» (код ЄДРПОУ: 40075815) на користь держави, за рішенням № 306/2590/24.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 лютого 2026 року.

Головуюча:    

Судді: