Справа №567/354/26
Провадження №1-кп/567/85/26

В И Р О К 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 квітня 2026 року 	м.Острог	

Острозький районний суд Рівненської області у складі:
головуючий суддя - ОСОБА_1 
секретар - ОСОБА_2 

з участю прокурора ОСОБА_3 
обвинуваченого ОСОБА_4 
захисника - адвоката ОСОБА_5 

розглянувши у відкритому судовому засіданні угоду про визнання винуватості, укладену у кримінальному провадженні №12026181170000016 від 16.01.2026 року по обвинуваченню ОСОБА_4 ( ОСОБА_6 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кишинів Республіка Молдова, громадянина Молдови, розлученого, тимчасово непрацюючого, зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , тимчасове місце проживання в Україні відсутнє, раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, -

встановив:

15 січня 2026 року, у вечірню пору (точний час досудовим розслідуванням не встановлено) тобто в умовах воєнного стану, введеного на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану»№ 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, введено воєнний стан на всій території України строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався, востаннє Указом від 12 січня 2026 року №40/2026, затвердженим Законом України від 14 січня 2026 року № 4757-1Х та діяв станом на 15 січня 2026 року, ОСОБА_4 ( ОСОБА_6 ), перебуваючи у житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_7 , де керуючись раптово виниклим умислом на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, скориставшись тимчасовою відсутністю власника, таємно викрав з шафи кімнати вказаного будинку, грошові кошти у сумі 58 500 грн., які на праві приватної власності належать ОСОБА_8 .
Викрадене майно ОСОБА_4 ( ОСОБА_6 ) привласнив та розпорядився ним на власний розсуд, чим заподіяв потерпілому майнову шкоду на загальну суму 58 500 грн.
Вказані дії органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.4 ст.185 КК України як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена в умовах воєнного стану.
Окрім цього, ОСОБА_4 ( ОСОБА_6 ) 15 січня 2026 року у вечірню пору (точний час досудовим розслідуванням не встановлено), перебуваючи у житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , керуючись раптово виниклим умислом на привласнення банківської картки, діючи з корисливих мотивів, з метою власного матеріального збагачення, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, скориставшись тим, що за його діями ніхто не спостерігає, привласнив банківську картку за номером № НОМЕР_1 , яка емітована на ім`я ОСОБА_8 в AT «Ощадбанк», та яка відповідно до положень ч.1 ст.1 Закону України «Про інформацію», п.п.1.4, 1.14, 1.27, 1.31 ст.1, п.15.2 ст.15 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні», п.1 ст.5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» є офіційним документом, після чого розпорядився нею на власний розсуд.
Вказані дії органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст.357 КК України як привласнення офіційного документа, вчинене з корисливих мотивів.
31.03.2026 р. між начальником Острозького відділу Здолбунівської окружної прокуратури ОСОБА_3 , якій на підставі ст.ст.36, 37 КПК України надані повноваження прокурора у кримінальному провадженні №12026181170000016 від 16.01.2026 року та обвинуваченим ОСОБА_4 , за участю захисника - адвоката ОСОБА_5 , укладено угоду про визнання винуватості, у відповідності до вимог ст.ст.468, 469, 470, 472 КПК України.
Згідно умов вказаної угоди прокурор ОСОБА_3 та обвинувачений ОСОБА_4 , з участю захисника - адвоката ОСОБА_5 , дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій ОСОБА_4 за ч.4 ст.185 та ч.1 ст.357 КК України щодо обставин, викладених в обвинувальному акті від 27.02.2026 р., ОСОБА_4 під час досудового розслідування повністю визнав свою винуватість у вчиненні кримінальних правопорушень, вчинення яких ставиться йому у провину та зобов`язався беззастережно визнати обвинувачення у судовому провадженні.
Сторони угоди за взаємною згодою визначили вид та міру покарання, яке повинен понести ОСОБА_4 у разі затвердження такої угоди, а саме за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.185 КК України, із застосуванням ст.69 КК України - у виді шрафу у розмірі 3 500 (три тисячі п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 59 500 (п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот) грн., та за за ч.1 ст.357 КК України - у виді штрафу у розмірі 30 (тридцять) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять) грн. На підставі ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим сторони угоди погодились на призначення ОСОБА_4 остаточного покарання у вигляді штрафу в розмірі 3 500 (три тисячі п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 59 500 (п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот) грн.
В угоді передбачені наслідки укладення та затвердження угоди про визнання винуватості, встановлені ст.473 КПК України та наслідки її невиконання.
Прокурор в судовому засіданні, вважаючи, що при укладенні угоди про визнання винуватості дотримані вимоги КК України та КПК України, просить угоду затвердити і призначити обвинуваченому ОСОБА_4 узгоджене в угоді покарання. 
Обвинувачений ОСОБА_4 в судовому засіданні просив затвердити угоду та призначити узгоджене сторонами угоди покарання, беззастережно визнав себе винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, вчинених при обставинах, зазначених в обвинувальному акті від 27.02.2026 р., дав згоду на застосування узгодженого виду та розміру покарання. Пояснив, що він розуміє права, надані йому законом, наслідки укладення та затвердження угоди, характер обвинувачення щодо якого він визнає себе винуватим, вид покарання, який буде застосовано до нього у разі затвердження угоди судом, відтак просить затвердити угоду. В судовому засіданні повідомив про свою фінансову спроможність сплатити штраф у розмірі, визначеному в угоді про визнання винуватості.
Захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні не заперечував проти затвердження угоди про визнання винуватості, пояснив, що його підзахисний свою провину у вчинені кримінальних правопорушень як під час досудового розслідування, так і в судовому засіданні визнає, угоду про визнання винуватості уклав добровільно, зауважень до правильності кваліфікації дій обвинуваченого немає, а тому не вбачає перешкод для затвердження такої угоди. 
Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився, в поданих до початку судового засідання заявах просив проводити засідання у його відсутності, зазначив про відсутність будь-яких претензій майнового та немайнового характеру до обвинуваченого, не заперечував проти затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим. При визначені міри покарання просив не застосовувати відносно ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі. 
Неявка потерпілого згідно ч.2 ст.474 КПК України не є перешкодою для розгляду кримінального провадження на підставі угоди про визнання винуватості.
Вирішуючи питання щодо наявності підстав для затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходить з наступного.
Відповідно до п.2 ч.1 ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Згідно ч.4 ст.469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких та тяжких злочинів.
Потерпілий ОСОБА_9 відповідно до ч.4 ст.469 КПК України надав свою згоду на укладення угоди про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 , що підтверджується відповідною заявою потерпілого, поданою до початку судового засідання. 
Кримінальні правопорушення, у вчиненні яких ОСОБА_4 визнав себе винуватим, відносяться докримінального проступку і тяжкого злочину, та санкція останнього не передбачає альтернативних видів покарання, окрім як позбавлення волі.
Судом встановлено та будь-ким з учасників кримінального провадження не заперечується факт вчинення ОСОБА_4 тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.185 КК України та кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.357 КК України при обставинах, вказаних в обвинувальному акті. 
В угоді про визнання винуватості сторонами угоди вказано пом`якшуючі обставини, передбачені ст.66 КК України, а саме: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне надання допомоги Збройним Силам України шляхом перерахування коштів у сумі 60 000 грн., добровільне відшкодування шкоди, завданої потерпілому у повному розмірі, що підтверджується банківською квитанцією від 03.02.2026 року та письмовими заявами потерпілого щодо вісутності претензій до обвинученого. 
Відповідно до укладеної угоди та обвинувального акту обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, передбачені ст.67 КК України, відсутні. 
Судом встановлено в судовому засіданні, що обвинувачений ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, сторони добровільно уклали угоду про визнання винуватості, зміст угоди відповідає вимогам ст.472 КПК України та закону, обвинувачений цілком розуміє положення ч.4 ст.474 КПК України.
Також судом встановлено, що обвинувачений повністю усвідомлює зміст укладеної угоди про визнання винуватості, а також розуміє наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ч.2 ст.473 КПК України, характер обвинувачення та вид покарання, а також усвідомлює наслідки невиконання угоди про визнання винуватості, які передбачено ст.476 КПК України.
При узгоджені виду та міри покарання сторони угоди, крім врахування сукупності пом`якшуючих обставин та за відсутності обтяжуючих обставин, даних про особу обвинуваченого, виходили з того, що таке покарання має відповідати загальним засадам призначення покарання та має бути необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
В угоді сторони зазначили, що ОСОБА_4 добровільно надав допомогу Збройним Силам України шляхом перерахування коштів у сумі 60 000 грн. на відповідний рахунок, що об`єктивно підтверджується дослідженою судом банківською квитанцією АТ КБ «Приватбанк» від 03.02.2026 року.
Вислухавши прокурора, обвинуваченого та його захисника, вивчивши обвинувальний акт та інші матеріали судового провадження, що наявні у розпорядженні суду, вивчивши та перевіривши на відповідність вимогам закону угоду про визнання винуватості, суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, умови угоди відповідають вимогам КПК України та КК України, в тому числі узгоджене сторонами угоди покарання із застосуванням ч.1 ст.69 КК України відповідає вимогам закону про кримінальну відповідальність.
Правила призначення покарання встановлені КК України. Відповідно до ч.5 ст.65 КК України у випадку затвердження вироком угоди про примирення або про визнання вини суд призначає покарання, узгоджене сторонами угоди. Отже, закон дозволяє зазначеним вище суб`єктам кримінального провадження самостійно визначити вид покарання, яке понесе винна особа.
Суд, при ухваленні вироку на підставі угоди та призначенні покарання, зобов`язаний перевірити угоду на відповідність вимогам кримінального процесуального закону та закону про кримінальну відповідальність. За таких обставин сторони угоди, визначаючи покарання, зобов`язані дотримуватись положень розділу ХІ «Призначення покарання» Загальної частини КК України.
Так, згідно із ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, мотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене ст.ст.403, 405, 407, 408, 409 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, в тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Відповідно до п.12 постанови Пленуму ВССУ № 13 від 11.12.2015 «Про практику здійснення судами кримінального провадження на підставі угод» сторони мають право узгоджувати покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання (п.3 ч.1 ст.65 КК України). За наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного сторони угоди з огляду на положення статей 65, 75 КК України мають право, використовуючи положення ст.69 КК України, узгоджувати: основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України; або інше основне покарання, більш м`який його вид, не зазначений у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України за цей злочин; або не визначати додаткове покарання, передбачене у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України як обов`язкове, за винятком випадків, встановлених ч.2 ст.69 КК України.
Суд вважає, що зміст угоди про визнання винуватості, укладеної між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 , з участю захисника - адвоката ОСОБА_5 , жодним чином не суперечить інтересам суспільства, у ній повною мірою забезпечено баланс інтересів сторін угоди про визнання винуватості для цілей норм ч.4 ст.469, п.7 ст.474 КПК України. Обґрунтованих підстав обмежувати дію принципу диспозитивності у даному кримінальному провадженні суд не встановив. Узгоджене сторонами угоди покарання за видом та розміром відповідає вимогам ст.ст.65-67 КК України і не виходить за межі загальних засад призначення покарання, встановлених законом України про кримінальну відповідальність, зокрема ст.53 КК України.
Беручи до уваги, що в діях обвинуваченого є кілька обставин, які пом`якшують його покарання, зокрема, щире каяття у скоєному, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілому завданої шкоди у повному розмірі, добровільне надання допомоги Збройним Силам України у сумі 60 000 грн., котрі істотно знижують ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, а також враховуючи дані про його особу, суд погоджується з пропозицією сторін угоди про визнання винуватості щодо застосування до обвинуваченого положень ч.1 ст.69 КК України та при призначенні покарання вважає за можливе перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення, у виді штрафу, яке на думку суду буде необхідне й достатнє для виправлення ОСОБА_4 та попередження нових злочинів.
Таким чином, узгоджене сторонами угоди покарання відповідає загальним правилам призначення покарань, передбачених КК України.
Підстав, передбачених ч.7 ст.474 КПК України, для відмови у затвердженні угоди про визнання винуватості судом не встановлено.
Судом також встановлено, що умови угоди не суперечать вимогам КПК України, КК України та інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб. 
Обвинувачений ОСОБА_4 погоджується на призначення узгодженого покарання та в судовому засіданні не повідомив про наявність перешкод для його виконання, вказав на свою фінансову спроможність сплатити штраф у розмірі, визначеному в угоді про визнання винуватості.
Враховуючи викладене, оскільки умови угоди відповідають вимогам КПК України, КК України та інтересам суспільства, не порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб, суд, враховуючи наведені доводи сторін кримінального провадження, дійшов до висновку про наявність правових підстав для затвердження угоди про визнання винуватості, вважає доведеним у судовому засіданні, що ОСОБА_4 вчинив таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчинену в умовах воєнного стану, а також привласнив офіційний документ, що було вчинено з корисливих мотивів, та за вказаним епізодами його дії кваліфікує за ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України, за якими належить призначити ОСОБА_4 узгоджене сторонами угоди покарання. 
Відповідно до ст.65 КК України при призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу, полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами.
Виходячи з засади співмірності, призначене покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують. Без урахування й належної оцінки всіх цих обставин у своїй сукупності обрана міра покарання не може вважатися справедливою.
При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим кримінальних правопорушень, одне з яких кваліфікується як кримінальний проступок та інше - як тяжкий злочин.
Беручи до уваги особу обвинуваченого ОСОБА_4 , суд враховує, що він розлучений, на даний час тимчасово непрацюючий та його дохід складається з тимчасових підробітків, раніше не судимий. 
Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_4 згідно обвинувального акту та угоди про визнання винуватості є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди, завданої потерпілому у повному розмірі, добровільна допомога Збройним Силам України в сумі 60 000 грн., водночас обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_4 не встановлено.
ОСОБА_4 вперше притягується до кримінальної відповідальності. 
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Долю речових доказів слід вирішити відповідно до вимог ч.9 ст.100 КПК України.
При вирішенні питання про відшкодування процесуальних витрат суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1, 2 ст.122 КПК України, витрати, пов`язані із залученням експертів, несе сторона кримінального провадження, яка заявила клопотання про залучення експерта. Залучення стороною обвинувачення експертів спеціалізованих державних установ, а також проведення експертизи за дорученням слідчого судді або суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.
Згідно ч.2 ст.124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта. 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що витрати на проведення судових трасологічних експертиз у даному кримінальному провадженні становлять 17 828 грн., а відтак суд приходить до висновку про наявність фактичних та правових підстав для стягнення з ОСОБА_4 витрат, пов`язаних з проведенням експертиз у вказаному розмірі.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.100, 124, 374, 475 КПК України, -

у х в а л и в:

Затвердити угоду від 31.03.2026 року про визнання винуватості, укладену між прокурором Острозького відділу Здолбунівської окружної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 ( ОСОБА_6 ) за участю захисника - адвоката ОСОБА_5 . 
ОСОБА_4 ( ОСОБА_6 ) визнати винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.185, ч.1 ст.357 КК України та призначити узгоджене сторонами угоди покарання: 
- за ч.4 ст.185 КК України із застосуванням ст.69 КК України - у виді шрафу у розмірі 3 500 (три тисячі п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 59 500 (п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот) грн.; 
- за ч.1 ст.357 КК України - у виді штрафу у розмірі 30 (тридцять) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510 (п`ятсот десять) грн. 
На підставі ст.70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначити ОСОБА_4 ( ОСОБА_6 ) остаточне покарання у виді штрафу в розмірі 3 500 (три тисячі п`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 59 500 (п`ятдесят дев`ять тисяч п`ятсот) грн.
Роз`яснити ОСОБА_4 ( ОСОБА_6 ), що умисне невиконання угоди є підставою для притягнення до відповідальності, встановленої законом.
Скасувати арешт на мобільний телефон марки Samsung А17, який належить ОСОБА_4 , банківську картку № НОМЕР_1 , яка емітована на ім`я ОСОБА_8 в AT «Ощадбанк», автомобіль марки «Dacia Logan», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що належить ОСОБА_10 , який перебуває у володінні та користуванні ОСОБА_4 , який було накладено згідно ухвали слідчого судді Острозького районного суду Рівненської області від 27.01.2026 р.
Стягнути з ОСОБА_4 ( ОСОБА_6 ) на користь держави витрати на проведення експертиз у розмірі 17 828 (сімнадцять тисяч вісімсот двадцять вісім) грн. 
Речові докази у справі: 
- банківську картку № НОМЕР_1 , яка емітована на ім`я ОСОБА_8 в AT «Ощадбанк», яку упаковано у сейф-пакет Національна поліція України CRI1167015 та передало на зберігання до камери речових доказів Відділення поліції №3 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області – повернути потерпілому ОСОБА_8 ;
- мобільний телефон марки Samsung А17, який належить ОСОБА_4 ( ОСОБА_6 ), який упаковано у сейф-пакет Національна поліція України CRI1167016 та передано на зберігання до камери речових доказів Відділення поліції №3 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області - повернути ОСОБА_4 .

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд Рівненської області протягом 30 днів з моменту його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя 	ОСОБА_1