ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року
м. Київ

справа № 484/805/24
провадження № 61-7089св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Сердюка В. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
відповідач -  ОСОБА_2 ; 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких»;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - адвоката Рябченко Катерини Петрівни на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2025 року у складі судді Панькова Д. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 05 травня 2025 року у складі колегії суддів: Самчишиної Н. В., Коломієць В. В., Серебрякової Т. В.

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина 

Короткий зміст позовних вимог

13 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі - ТОВ «Агрофірма Корнацьких»), про визнання договору купівлі-продажу землі недійсним та скасування рішення щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він є власником земельної ділянки площею 4,9121 га, кадастровий номер 4825483800:01:000:0033, яка знаходиться в межах Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (нині - територія Кам`яномостівської сільської ради) з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

На підставі договору оренди від 01 листопада 2006 року вказана земельна ділянка була передана у користування ТОВ «Агрофірма Корнацьких» строком на 50 років.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року договір оренди землі було розірвано та на товариство покладено обов`язок повернути земельну ділянку ОСОБА_1 , як власнику, в належному агротехнічному стані.

На виконання судового рішення 06 грудня 2022 року Державною виконавчою службою позивачу було повернуто земельну ділянку з користування ТОВ «Агрофірма Корнацьких».

Після повернення земельної ділянки позивач приступив до самостійного обробітку землі, у 2023 році засіяв її та зібрав врожай, сплатив податки на дохід за використання земельної ділянки.

На початку січня 2024 року позивачу стало відомо, що 24 квітня 2023 року за нотаріально посвідченою довіреністю приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області від 17 грудня 2009 року за реєстровим № 7147, ОСОБА_3 уклав від імені ОСОБА_1 договір оренди вказаної земельної ділянки з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» строком на 49 років, тобто в той час, як земельною ділянкою користувався позивач.

21 листопада 2023 року за вказаною вище довіреністю ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу продав зазначену земельну ділянку ОСОБА_2 .

13 грудня 2023 року ОСОБА_1 скасував довіреність, видану 17 грудня 2009 року.

Позивач зазначав, що не погоджував продаж земельної ділянки із повіреними особами.

Укладаючи вказаний договір купівлі-продажу, ОСОБА_3 діяв виключно у власних інтересах та вчинив правочин купівлі-продажу в інтересах своїх дітей, які є засновниками ТОВ «Агрофірма Корнацьких», одна із яких громадянка російської федерації, а не в інтересах довірителя ОСОБА_1 .

Земельна ділянка після купівлі-продажу залишилася в користуванні ТОВ «Агрофірма Корнацьких» відповідно до договору оренди від 24 квітня 2023 року строком на 49 років.

При цьому ціна продажу не відповідає ринковим цінам, які склались у Первомайському районі Миколаївської області та вочевидь не відповідає інтересам власника земельної ділянки. Кошти отриманні від продажу земельної ділянки позивач не отримував.

Крім того, у довіреності від 17 грудня 2009 року, на підставі якої було вчинено оскаржуваний договір купівлі-продажу земельної ділянки, позивач надав право повіреним представляти його інтереси з питань, які стосуються його як власника земельних ділянок, на які законодавством України не встановлені будь-які обмеження.

Для виконання цих повноважень позивач дозволив здійснювати конкретно визначені у довіреності дії, крім тих на які законодавством України встановлена заборона.

На час видачі довіреності позивач був обізнаний про існування мораторію на продаж землі сільськогосподарського призначення, а тому не уповноважував повірених на її продаж жодними повноваженнями, про що зазначив в довіреності. В довіреності не вказано кадастровий номер земельної ділянки, а також інші істотні умови.

Представник ОСОБА_3 з власної ініціативи розширив надані йому повноваження, не погодив таке розширення із позивачем та не отримав схвалення від останнього, тобто вчинив правочин купівлі-продажу за відсутності волевиявлення власника земельної ділянки, що є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 4,91 га, кадастровий номер 4825483800:01:000:0033, що розташована за адресою: Миколаївська область, Первомайський район, Кумарівська сільська рада, від 21 листопада 2023 року, зареєстрований за № 1648, та скасувати рішення щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 05 травня 2025 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 4825483800:01:000:0033 площею 4,91 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої у межах Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (нині територія Кам`яномостівської сільської ради), укладений 21 листопада 2023 року між ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв за нотаріально посвідченою довіреністю від 17 грудня 2009 року ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , від імені якої діяв за нотаріально посвідченою довіреністю від 09 листопада 2023 року ОСОБА_4 , договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рохмановою О. В. та зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та реєстрі прав власності на нерухоме майно 21 листопада 2023 року, індексний номер 70315209. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір, пропорційно до задоволених вимог, в сумі 1 741 грн.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що повірений ОСОБА_3 , будучи обізнаним про відсутність волевиявлення позивача щодо передачі ТОВ «Агрофірма Корнацьких» у користування належної йому на праві власності земельної ділянки, попри наявність судового рішення, яким ТОВ «Агрофірма Корнацьких» зобов`язано було повернути земельну ділянку її власнику, діючи від імені ОСОБА_5 за довіреністю, уклав із ТОВ «Агрофірма Корнацьких» договір оренди, а в подальшому уклав з відповідачкою оспорюваний договір купівлі-продажу.

Таким чином, укладаючи вказані договори, зокрема і оспорюваний договір купівлі-продажу від 21 листопада 2023 року, повірений ОСОБА_3 свідомо діяв в інтересах своїх близьких родичів, своєї сім`ї та третіх осіб, а не в інтересах довірителя ОСОБА_1 , що прямо заборонено частиною третьою статті 238 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Крім того, на момент посвідчення довіреності діяла заборона на продаж земель сільськогосподарського призначення, про що було достеменно відомо і довірителю і повіреному. У зв`язку з цим, в тексті довіреності нотаріусом було прямо вказано право повіреного представляти інтереси довірителя в усіх установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх форм власності та підпорядкування, галузевої належності з питань, зокрема: вчинення від його імені правочинів, щодо розпорядження всіма належними йому земельними ділянками, набутими ним на правомірних підставах, і на які законодавством України не встановлено будь-яких обмежень.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що договір купівлі-продажу від 21 листопада 2023 року не відповідає всім вимогам закону, а тому наявні підстави для визнання його недійсним.

Разом з цим, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права, оскільки визнання правочину (договору купівлі-продажу) недійсним саме по собі є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, підстави для скасування рішення суб`єкта державної реєстрації щодо державної реєстрації в Державному реєстрі речових прав власності на земельну ділянку площею 4.91 га, кадастровий номер 4825483800:01:000:0033. відсутні.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

29 травня 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Рябченко К. П. подала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 05 травня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц та справі № 488/6211/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, та справі № 310/11024/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 10 червня 2021 року у справі № 11-104сап21, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 02 листопада 2021 рокуу справі № 925/1351/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18, від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20, у постановах Верховного Суду України від 20 травня 2014 року у справі № 64/366-10(3-20гс14), від 18 травня 2016 року у справі № 922/51/15(3-194гс16), від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 червня 2025 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області.

29 вересня 2025 року справа № 484/805/24 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2026 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Рябченко К. П. мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що відповідачка є добросовісним набувачем спірного майна, тому належним способом захисту цивільного права в даній справі є віндикаційний позов про витребування майна у добросовісного набувача. Обрання позивачем неналежного спосіб захисту цивільного права, що є самостійною підставою для відмови в позові.

Крім того, позивач позбавлений можливості стверджувати, що земельна ділянка вибула з його володіння поза його волею, оскільки він сам не тільки видав довіреність, яка передбачала повноваження повіреного вчиняти правочини щодо належного йому майна, визначати всі істотні умови правочинів на свій розсуд, отримувати кошти за правочинами, але й всіляко сприяв укладанню оспорюваного договору, зокрема передав своєму представнику необхідні для укладання договору оригінали документів, не чинив перешкод укладанню цього договору, в тому числі шляхом скасування довіреності. Наведені обставини у сукупності вказують на волю та волевиявлення позивача на відчуження спірного майна та про згоду позивача на укладання спірного договору.

Відсутність будь-яких обмежень та/або обтяжень щодо спірної земельної ділянки, факт реєстрації права власності на неї в Державному реєстрі, дійсність довіреностей тощо перевірялися нотаріусом у встановленому законом порядку як до, так і під час укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки та його посвідчення. Отже, відповідачкою було вжито усіх можливих та розумних заходів, проявлено обережність та обачність для з`ясування правоздатності продавця в особі його представника на вчинення правочину із відчуження земельної ділянки. Позивачем не наведено, а судами не встановлено і не зазначено в оскаржуваних рішеннях жодного правопорушення, допущеного відповідачкою при укладенні спірного договору, та не доведено вину відповідачки у вчиненні жодного правопорушення.

Спір про взаєморозрахунки за продану земельну ділянку позивачу та його повіреному слід вирішувати між собою, а не шляхом пред`явлення позову про визнання недійсним договору до добросовісного набувача земельної ділянки. 

За таких обставин, оскільки відповідачкою не порушувались цивільні права та законні інтереси позивача, то відсутні правові підстави для судового захисту шляхом позбавлення відповідачки права власності на майно, придбане за оплатним договором. Наявні в справі докази засвідчують, що відповідачка добросовісно виконала всі умови оплатного договору купівлі-продажу земельної ділянки, сплатила визначену договором ціну, а правочин повністю відповідав намірам сторін, від імені яких діяли представники, наділені необхідними для укладення такого договору повноваженнями.

Твердження судів попередніх інстанцій про порушення частини третьої статті 238 ЦК України є помилковим, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів того, що повірений ОСОБА_3 був або міг бути одночасно представником позивача та відповідачки. Також відповідачка не є донькою, членом сім`ї або навіть іншою родичкою повіреного ОСОБА_3 .

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У липні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сотська С. О. подала до Верховного Судувідзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи, тому підстави для їх скасування відсутні.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК № 095881 ОСОБА_1 був власником земельної ділянки площею 4,91 га, кадастровий номер 4825483800:01:000:0033, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої у межах Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області (нині територія Кам`яномостівської сільської ради).

01 листопада 2006 року ОСОБА_1 уклав договір оренди зазначеної земельної ділянки з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» строком на 50 років.

17 грудня 2009 року ОСОБА_1 видав довіреність, якою уповноважив: ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ТОВ «Агрофірма Корнацьких», ОСОБА_7 , ОСОБА_8 представляти його інтереси в усіх установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх форм власності та підпорядкування, галузевої належності з питань, зокрема вчинення від його імені правочинів щодо розпорядження всіма належними йому земельними ділянками, набутими ним та правомірних підставах, і на які законодавством України не встановлено будь-яких обмежень, зокрема договорів купівлі-продажу, міни, застави в забезпечення виконання його майнових зобов`язань, а також зобов`язань інших осіб, найму (оренди), позички, договорів на прийняття в дар на його ім`я.

Для цього надано повіреним право подавати від його імені будь-які заяви та клопотання, отримувати дозволи, довідки, висновки, рішення компетентних органів та установ, дублікати документів, їх копії, відповідні запити, скарги, заяви, в тому числі заяви про належність позивачу майна на праві особистої приватної власності/спільної сумісної власності, про його сімейний стан, копії судових рішень і інших документів, що є у матеріалах справи та отримання яких дозволяється законом, а також інші документи - в разі виникнення такої потреби, давати усні та письмові пояснення компетентним установам (органам) у разі виникнення потреби, визначати суттєві умови правочинів на свій розсуд, сплачувати необхідні платежі, збори, мито, грошові кошти по укладеним договорам, отримувати належні йому грошові кошти, в тому числі орендну плату, розписуватися за нього, а також виконувати всі інші юридично значимі дії в межах та обсязі, передбачених чинним законодавством для такого роду повноважень, та які б належало йому виконувати, якби він особисто займався цими питаннями, та які будуть необхідним для правильного і ефективного ведення справ для захисту його інтересів.

Довіреність видана з правом передоручення повноважень повністю або частково і дійсна до припинення її дії.

Довіреність підписана особисто позивачем із зазначенням, що текст довіреності ним прочитано, її зміст та правові наслідки підписання йому зрозумілі, підписання не під впливом тяжких для нього обставин.

Вказана довіреність посвідчена приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області Цихонею В. А. та зареєстрована у реєстрі за № 7147.

У березні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» про розірвання договору оренди землі, повернення земельної ділянки та стягнення заборгованості по орендній платі.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 червня 2022 року у справі № 484/940/22 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 21 вересня 2022 року у справі № 484/940/22 апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в його інтересах адвокатом Сотською С. О. задоволено. Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 16 червня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» про розірвання договору оренди землі, повернення земельної ділянки та стягнення заборгованості по орендній платі задоволено. Розірвано договір оренди землі, укладений 01 листопада 2006 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких», зареєстрований в книзі Державної реєстрації договорів оренди земель по Кумарівській сільській раді Первомайського району Миколаївській області про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 07 грудня 2007 року за № 040702200244. Зобов`язано ТОВ «Агрофірма Корнацьких» повернути земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 4825483800:01:000:0033, площею 4,9121 га, що розташована в межах Кумарівської сільської ради Первомайського району Миколаївської області ОСОБА_1 в належному агротехнічному стані відповідно до акта приймання-передачі. Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_1 заборгованість по орендній платі за 2020-2021 роки в сумі 12 019,54 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

На виконання судового рішення 06 грудня 2022 року Державною виконавчою службою позивачу було повернуто земельну ділянку з користування ТОВ «Агрофірма Корнацьких».

13 грудня 2023 року позивач скасував довіреність від 17 грудня 2009 року.

Матеріали справи не містять доказів, що позивач з 17 грудня 2009 року до дня скасування довіреності пред`являв вимоги до повірених про повернення йому правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку.

Як зазначав позивач, після повернення за судовим рішенням земельної ділянки він приступив до самостійного обробітку землі, у 2023 році засіяв її та зібрав врожай, сплатив податки на дохід за використання земельної ділянки, про що надав податкове повідомлення від 31 липня 2023 року № 332993-24/14-27 ГУ ДПС у Миколаївській області та квитанцією про оплату податку від 24 листопада 2023 року.

24 квітня 2023 року на підставі вищевказаної довіреності ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 уклав з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» договір оренди землі строком на 49 років.

На підставі цієї ж довіреності, ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 21 листопада 2023 року уклав з ОСОБА_2 , від імені якої діяв ОСОБА_4 , договір купівлі-продажу земельної ділянки, зареєстрований за № 1648. За умовами цього договору покупець купує та приймає земельну ділянку площею 4,91 га, кадастровий номер 4825483800:01:000:0033, що розташована за адресою: Миколаївська область, Первомайський район, Кумарівська сільська рада за ціною 174 100 грн, які продавець одержав повністю від покупця, у порядку передбаченому чинним законодавством України, після підписання, до нотаріального посвідчення цього договору.

2. Мотивувальна частина 

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Рябченко К. П. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих приписів правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Зазначені норми права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний позивачем спосіб.

Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відтак, при вирішенні спору важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.

Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю.

Водночас, якщо суд дійде переконання про порушення прав, свобод чи інтересів позивача, він має надати оцінку обраному позивачем способу захисту та з`ясувати, чи є цей спосіб правомірним та ефективним, оскільки обрання способу захисту, що не відповідає цим критеріям, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у створенні власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною першою статті 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Правилами частини першої статті 81 ЗК України визначено такі способи набуття права власності на земельні ділянки: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до частини другої статті 116 ЗК України набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно зі статтею 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Главою 17 ЦК України унормовано правовідносини представництва при здійсненні правочинів.

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Отже, односторонній правочин є дією однієї сторони, яка створює обов`язки лише для особи, яка видала довіреність. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє (частини перша, друга статті 238 ЦК України).

Юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу з боку представника. Повноваження виникає незалежно від згоди останнього, а правильно оформлена довіреність дійсна у будь-якому разі, тому що повноваження, яке виникає у представника, не зачіпає його майнових або особистих немайнових прав. Інша річ, що здійснення цього повноваження залежить від представника, бо він сам вирішує, чи використати довіреність для здійснення діяльності на користь іншої особи (довірителя), чи відмовитися від неї. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду 22 листопада 2023 року у справі № 357/6367/15-ц, провадження № 61-8282св23.

За своєю правовою природою довіреністю є односторонній правочин, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Довіреність свідчить про надання представнику від імені довірителя відповідних повноважень стосовно вчинення правочину, стороною якого є третя особа (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16, провадження № 12-88гс19).

Верховний Суд у постанові від 25 вересня 2019 року у справі № 727/3501/16-ц (провадження № 61-30020св18) дійшов висновків, що правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» необхідно розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто (тобто бути стороною цього правочину) або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, у тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є.

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 389/746/21 (провадження № 61-5810св22), від 06 грудня 2023 року у справі № 388/1690/18 (провадження № 61-12144св22).

Статтею 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється в тому числі у разі скасування довіреності особою, яка її видала. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов`язаний негайно повернути довіреність.

Відповідно до статті 249 ЦК України особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Згідно з частинами першою та другою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Сутність та правова природа загальноцивільного представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє.

Згідно зі статтею 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Відповідно до статті 240 ЦК України представник зобов`язаний вчиняти правочин за наданими йому повноваженнями особисто. Він може передати своє повноваження частково або в повному обсязі іншій особі, якщо це встановлено договором або законом між особою, яку представляють, і представником, або якщо представник був вимушений до цього з метою охорони інтересів особи, яку він представляє. Представник, який передав своє повноваження іншій особі, повинен повідомити про це особу, яку він представляє, та надати їй необхідні відомості про особу, якій передані відповідні повноваження (замісника). Невиконання цього обов`язку покладає на особу, яка передала повноваження, відповідальність за дії замісника як за свої власні. Правочин, вчинений замісником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Згідно з частинами першою, третьою статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами.

За загальним правилом довірена особа, яка виступає від імені довірителя, зобов`язана діяти в її інтересах добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тобто основним юридичним фактом, що підлягає встановленню судами, є дійсна спрямованість волі сторін на укладення договору.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. Недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення.

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 642/7417/18 (провадження № 61-246св20) вказано, що згідно з частиною третьою статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Тобто правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. При цьому словосполучення «у своїх інтересах» слід розуміти таким чином, що представник не може вчиняти від імені особи, яку він представляє, правочин щодо себе особисто або іншим шляхом на шкоду інтересам довірителя, в тому числі на користь інших осіб, включаючи і тих, представником яких він одночасно є».

У постанові Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 908/3467/19 зазначено, що представництво характеризується такими ознаками: цивільні права та обов`язки належать одній особі, а здійснюються безпосередньо іншою; представник вчиняє певні юридичні дії (вчинення виключно фактичних (не юридичних) дій представництвом не охоплюється); представник діє не від свого імені, а від імені іншої особи; представник діє виключно в межах наданих йому повноважень; правові наслідки настають не для представника, а для особи, яку він представляє. Тобто, правочин завжди має вчинятися в інтересах сторони, яку представляють, незалежно від того, вчиняється такий правочин з перевищенням наданих представнику повноважень, чи без такого перевищення. З метою забезпечення інтересів цієї особи представнику заборонено вчиняти представницький правочин у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. Представник, який вчиняє правочин від імені довірителя сам з собою, завжди знаходиться в ситуації конфлікту інтересів, адже інтерес різних сторін правочину не співпадає. Зокрема, у випадку укладення договору купівлі-продажу, інтерес продавця полягає у реалізації товару за найбільшу ціну, а інтерес покупця - за найменшу, інтерес продавця полягає у скороченні строків розрахунку, а покупця - у їх збільшенні, тощо. У випадку укладення представником правочину з самим собою довіритель не повинен доводити, що цей правочин укладено не в його інтересах, збитковість правочину, недобросовісність чи нерозумність дій довірителя. Тобто положення частини третьої статті 238 ЦК України надають довірителю право визнати недійсним відповідний правочин, незалежно від того на яких умовах він укладений. На довірителя не покладається тягар доведення невигідності умов такого договору, його збитковості. Його укладення не в інтересах довірителя презюмується. Вчинення правочину щодо самого себе, тобто не в інтересах довірителя, а у своїх власних, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Правило, передбачене частиною третьою статті 238 ЦК України, покликане гарантувати інтереси особи, яку представляють, від можливих зловживань з боку представника.

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведеність факту вчинення правочину внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, полягає у тому, що такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що третя особа - контрагент за договором, діяв за домовленістю із представником сторони оспорюваного правочину, внаслідок такої домовленості оспорюваний договір укладено на таких умовах, які не відповідають волі довірителя; умови договору, укладеного представником, очевидно, є невигідними для довірителя, а вигоду отримує тільки сторона - контрагент.

У справі, яка переглядається, з обставин, встановлених судами попередніх інстанцій вбачається, що після повернення 06 грудня 2022 року земельної ділянки з користування ТОВ «Агрофірма Корнацьких» позивач приступив до самостійного обробітку землі, у 2023 році засіяв її та зібрав врожай, сплатив податки на дохід за використання земельної ділянки.

В той же час, на підставі довіреності від 17 грудня 2009 року ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 24 квітня 2023 року уклав з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» договір оренди землі строком на 49 років. На момент укладення цього договору оренди земельної ділянки учасниками (засновниками) ТОВ «Агрофірма Корнацьких» були діти представника власника земельної ділянки ОСОБА_3 . Однак доказів користування ТОВ «Агрофірма Корнацьких» спірною земельною ділянкою після розірвання договору оренди землі від 01 листопада 2006 року на підставі договору оренди землі від 24 квітня 2023 року матеріали справи не містять і третьою особою без самостійних вимог у справі не надано.

Отже, судами встановлено, що поведінка позивача свідчила про те, що він не бажав продовження орендних відносин та самостійно обробляв земельну ділянку.

На підставі зазначеної довіреності, ОСОБА_3 від імені ОСОБА_1 21 листопада 2023 року уклав з ОСОБА_2 , від імені якої діяв ОСОБА_4 , договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки, зареєстрований за № 1648. При цьому матеріали справи не містять доказів, що ОСОБА_1 знав про наявність вказаних обставин та погоджувалася на укладання оспорюваного договору.

Вказана довіреність на момент укладання оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки була чинною та не була припинена, однак, виявивши факт того, що спірна земельна ділянка вибула із власності позивача, він вчинив всі необхідні дії та 13 грудня 2023 року скасував довіреність.

Враховуючи наведені обставини, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з доведеності позивачем відсутності його волевиявлення на відчуження земельної ділянки, а також тих обставин, що ОСОБА_3 , діючи на підставі довіреності, та укладаючи договір купівлі-продажу, діяв усупереч інтересам довірителя. 

У постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 388/339/20 (провадження № 61-5979св22) зазначено, що якщо представник вчинив правочин не в інтересах довірителя, а у своїх власних, то це є підставою для визнання такого правочину недійсним. Верховний Суд також зазначив, що у випадку укладення представником договору на свою користь довіритель не повинен доводити, що цей правочин вчинено не в його інтересах, збитковість правочину, недобросовісність чи нерозумність дій довірителя. За змістом частини третьої статті 238 ЦК України довіритель наділений правом визнати недійсним вказаний договір незалежно від того, на яких умовах він укладений. На довірителя не покладається тягар доведення невигідності умов такого договору. Його укладення не в інтересах довірителя презюмується. 

Подібні правові висновки також викладено в постанові Верховного Суду від 20 березня 2024 року у справі № 388/344/20 (провадження № 61-1206св23).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Неодноразове ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину з огляду на те, що укладаючи від імені позивача договір купівлі-продажу земельної ділянки, ОСОБА_3 діяв не в інтересах особи, яку він представляє, а у власних інтересах та інтересах своєї сім`ї (дітей, які були учасниками (засновниками) ТОВ «Агрофірма Корнацьких»), що суперечить положенням частини третьої статті 238 ЦК України.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89, 367, 368 ЦПК України, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц та справі № 488/6211/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, та справі № 310/11024/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17, від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16, від 19 травня 2020 року у справі № 916/1608/18, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19, від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20, від 10 червня 2021 року у справі № 11-104сап21, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, від 16 листопада 2022 року у справі № 911/3135/20, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц, від 30 липня 2020 року у справі № 752/13695/18, від 30 листопада 2022 року у справі № 522/14900/19, від 15 березня 2023 року у справі № 725/1824/20, від 24 лютого 2025 року у справі № 504/3085/20, у постановах Верховного Суду України від 20 травня 2014 року у справі № 64/366-10(3-20гс14), від 18 травня 2016 року у справі № 922/51/15(3-194гс16), від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16, є безпідставним, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах, а відповідні аргументи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. 

З урахуванням того, що інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та обґрунтовано спростував, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland»).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Рябченко Катерини Петрівни залишити без задоволення.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 січня 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 05 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

В. В. Сердюк

В. В. Шипович