ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4566/26 Справа № 211/7417/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Грубник О.М. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2026 року м. Кривий Ріг 
справа № 211/7417/25
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Остапенко В.О.
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.
сторони:
позивач ОСОБА_1 
відповідач Акціонерне товариство «Українська залізниця»
розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 січня 2026 року, яке ухвалено суддею Грубник О.М. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,
УСТАНОВИВ:
В липні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (надалі – АТ «Українська залізниця») про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення.
Позовну заяву мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 працює на посаді Фельдшера у СП «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та по цей час є членом Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо.
Позивачу у 2023 році надавалась щорічна тарифна відпустка.
З цього приводу позивач зверталась кожного разу при наданні відпустки з особистою заявою до керівника з проханням надати матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п.3.1.5 Колективного договору Криворізького локомотивного депо на 2011-2012 роки, який є чинним по цей час, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.
Відповідач не попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. В порушення умов Колективного договору не надавалась матеріальна допомога на оздоровлення позивачу в розмірі мінімальної заробітної плати по Україні.
Сума недовиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік становить 6 700 грн, зв`язку з чим, позивачка змушена звернутись до суду за захистом своїх трудових прав та просила суд стягнути з відповідача на свою користь вказану суму невиплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення.
Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 січня 2026 року позовні вимоги позивача задоволено, стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 недовиплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2023 рік у сумі 6 700 грн. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп.
В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволені позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, оскільки вимога позивача до відповідача про виплату їй матеріальної допомоги на оздоровлення не підлягає задоволенню за її передчасністю, оскільки у країні з 24 лютого 2022 року запроваджено воєнний стан та відповідно до вимог статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», тому АТ «Укрзалізниця» тимчасово призупинило виплати, передбачені галузевою угодою, колективними договорами, так як, підприємство не може нормально здійснювати роботу через воєнну агресію росії, тобто з причин, що від нього не залежать, тому звернення з цієї підстави до суду не позбавляє позивача права після закінчення воєнного стану звернутися до суду з такими ж вимогами у випадку, якщо відповідач не проведе із ним відповідний розрахунок.
Зазначає, що 30 грудня 2024 року правлінням АТ «Укрзалізниця» прийнято рішення про деякі питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в період правового режиму воєнного стану за 2022 рік (протокол №Ц-82/89 Ком.т.), яким вирішено на виконання пункту 4 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року (протокол № Ц-82/39 Ком.т.) здійснити до 31 грудня 2024 року нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік працівникам АТ «Укрзалізниця» за умови дотримання норм отримання матеріальної допомоги на оздоровлення у 2022 році відповідно до діючих у підрозділах колективних договорів, на підставі розподілу нарахування та виплати матеріальної допомоги працівникам АТ «Укрзалізниця» за 2022 рік та в межах сум, зазначених у додатку 1 до цього рішення, а також відповідних наказів згідно з пунктом 3 цього рішення. Виплату матеріальної допомоги, зазначено у пункті 1 цього рішення, здійснити до 07 січня 2025 року. Таким чином, в межах фінансових можливостей, АТ «Укрзалізниця» здійснює виплату матеріальної допомоги на оздоровлення за період дії п. 1.1.4 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року (протокол № Ц-54/31 Ком.т).
Також апелянт зазначає, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову складає менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 працює на посаді Фельдшера у СП «Криворізьке локомотивне депо» РФ «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» та по цей час є членом Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо.
Згідно повідомлення з Структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» № 590 від 10 червня 2025 року ОСОБА_1 фельдшер перебувала у відпустці в період з 10 липня 2023 року по 27 липня 2023 року згідно наказу № 345/В від 29 червня 2023 року.
В 2022 році фельдшеру ОСОБА_1 була надана тарифна відпустка з 04 травня 2022 року по 19 травень 2022 року. Матеріальна допомога на оздоровлення ОСОБА_1 не була нарахована. Виплата матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік була виплачена в грудні 2024 року у розмірі – 6 500,22 грн. В 2023 році фельдшеру ОСОБА_1 була надана тарифна відпустка, з 10 липня 2023 року по 27 липня 2023 року, матеріальна допомога ОСОБА_1 не нарахована.
10 червня 2025 року ОСОБА_1 надійшла відповідь на заяву від Структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» АТ «Укрзалізниця», в якій вказано, що в 2023 році, ОСОБА_1 надана тарифна відпустка, матеріальна допомога на оздоровлення ОСОБА_1 не нарахована, в зв`язку з прийнятим Законом України № 2136-ІХ від 15 березня 2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а саме стаття 11 Зупинення дії окремих положень колективного договору (на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця), та Згідно протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Українська залізниця», а саме пункт 1.1.4 (Інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення, призупиняється.
Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача недоплаченої суми матеріальної допомоги на оздоровлення, позивачка посилалася на те, що відповідачем по справі були порушені умови Колективного договору щодо виплати працівнику матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі, встановленому п. 3.1.14. Колективного договору.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для їх задоволення
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції.
Згідно із ст.2 ЗУ «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» колективний трудовий спір (конфлікт) - це розбіжності, що виникли між сторонами соціально-трудових відносин, щодо: а) встановлення нових або зміни існуючих соціально-економічних умов праці та виробничого побуту; б) укладення чи зміни колективного договору, угоди; в) виконання колективного договору, угоди або окремих їх положень; г) невиконання вимог законодавства про працю.
Відповідно до ст.4 ЗУ «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» вимоги найманих працівників на виробничому рівні формуються і затверджуються загальними зборами (конференцією) найманих працівників або формуються шляхом збору підписів і вважаються чинними за наявності не менше половини підписів членів трудового колективу підприємства, установи, організації чи їх структурного підрозділу. Разом із висуненням вимог збори (конференція) найманих працівників визначають орган чи особу, які будуть представляти їх інтереси. Вимоги найманих працівників, профспілки чи об`єднання профспілок оформляються відповідним протоколом і надсилаються роботодавцю або уповноваженій ним особі, організації роботодавців, об`єднанню організацій роботодавців.
Згідно до ст.5 ЗУ «Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)» роботодавець або уповноважена ним особа, організація роботодавців, об`єднання організацій роботодавців зобов`язані розглянути вимоги найманих працівників, категорій найманих працівників, колективу працівників чи профспілки та повідомити їх представників про своє рішення у триденний строк з дня одержання вимог. Якщо задоволення вимог виходить за межі компетенції роботодавця або уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців, вони зобов`язані надіслати їх у триденний строк з дня одержання вимог власнику або до відповідного вищого органу управління, який має право прийняти рішення. При цьому строк розгляду вимог найманих працівників кожною інстанцією не повинен перевищувати трьох днів. Загальний строк розгляду вимог і прийняття рішення (з урахуванням часу пересилання) не повинен перевищувати тридцяти днів з дня одержання цих вимог роботодавцем або уповноваженою ним особою, організацією роботодавців, об`єднанням організацій роботодавців до моменту одержання найманими працівниками чи профспілкою повідомлення від роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців, власника, відповідного вищого органу управління про прийняте рішення. Рішення роботодавця, уповноваженої ним особи, організації роботодавців, об`єднання організацій роботодавців, власника, відповідного вищого органу управління викладається у письмовій формі і не пізніше наступного дня надсилається уповноваженому представницькому органу іншої сторони колективного трудового спору (конфлікту) разом із соціально-економічним обґрунтуванням.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що в межах даного цивільного спору, позивачем заявлено позовні вимоги щодо порушення її законних прав та інтересів через недоплачену матеріальної допомоги на оздоровлення у розмірі, передбаченому пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного з відокремленим структурним підрозділом Державного підприємства «Придніпровська залізниця» Криворізьке локомотивне депо, який є чинний (пролонгований відповідно до ст.9 ЗУ «Про колективні договори і угоди). Жодних колективних вимог працівниками АТ «Українська залізниця» не висувається, а тому твердження про наявність колективного трудового спору (конфлікту) є неспроможними.
Статтею 58 Конституції України установлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Згідно зі ст.14 ЗУ «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Частиною першою ст.9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Отже, АТ «Українська залізниця» призупинили виплати коштів, передбачених колективними договорами та Галузевою угодою в односторонньому порядку, не повідомивши працівника ОСОБА_1 та профспілковий орган, членом якого є працівник про ухвалення вказаного рішення, а також в порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом.
10 червня 2025 року ОСОБА_1 надійшла відповідь на заяву від Структурного підрозділу «Криворізьке локомотивне депо» АТ «Укрзалізниця», в якій вказано, що в 2023 році, ОСОБА_1 надана тарифна відпустка, з 10 липня 2023 року по 27 липня 2024 року. Матеріальна допомога на оздоровлення ОСОБА_1 не нарахована, в зв`язку з прийнятим Законом України №2136-ІХ від. 15 березня 2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», а саме стаття 11 Зупинення дії окремих положень колективного договору (на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця), та Згідно протокольного рішення № Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року «Про деякі питання оплати праці працівників акціонерного товариства «Українська залізниця», а саме пункт 1.1.4 (Інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення, призупиняється.
Згідно п.4 Витягу з протоколу № Ц-82/39 Ком.т. засідання правління АТ «Укрзалізниця»» від 27 червня 2024 року, можливість та умови нарахування і виплат працівникам АТ «Укрзалізниця» та особам, які перебували у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця» під час дії рішення правління від 14 березня 2022 року (протокол №Ц-54/31 Ком.т.) матеріальної допомоги на оздоровлення, за період з 24 лютого 2022 року до 30 червня 2024 року, в розмірі та на умовах, передбачених колективними договорами АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, визначати окремими рішеннями правління кожен рік. 
Доказів того, що позивача, як працівника АТ «Українська залізниця» інформували про проведення відповідного засідання правління, як і про розробку відповідного протокольного рішення, про інформування належним чином працівників АТ «Укрзалізниця» про прийняте рішення правління позивачем надано не було, доказу законності введення в дію п. 1.1.4 інших додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, в які входить матеріальна допомога, відповідачем не надано, а отже призупинення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2023 рік здійснено відповідачем без законних підстав.
Так, приписами статті 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно ст.10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до ст.13 КЗпП України та ст.7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.д.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно ст.18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Відповідно до ч.2 ст.97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.
Згідно пункту 3.1.5. Колективного договору, яким встановлено, що при кожному наданні працівникам щорічної відпустки загальної тривалості або не менше її половини (у випадку поділу відпустки на частини), незалежно від періоду її надання, виплачувати згідно з положенням за письмовою заявою матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі 40% тарифної ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги по професії , котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги.
Згідно з п.1.4. Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового колективу депо.
Відповідно до ст.9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.
Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.
В матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування п.1.1.4. протокольного рішення про призупинення виплати йому частки заробітної плати , а саме матеріальної допомоги на оздоровлення.
Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік», мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 6 700 грн.
На підставі наведеного вище суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення невиплаченої частки заробітної плати на оздоровлення за 2023 рік підлягають задоволенню в сумі 6 700 грн.
Доводи апеляційної скарги відповідача про передчасність заявлених позивачем позовних вимог не заслуговують на увагу, оскільки позивач, вважаючи що її права порушено, має право на звернення до суду, при цьому їй це право гарантовано на законодавчому рівні. Позивач не має чекати можливого розпорядження відповідача на виплату їй у майбутньому невиплаченої частки заробітної плати на оздоровлення за 2023 рік. 
При цьому колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до відомостей з ЄДРСР, рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року, яке було залишено без змін Верховним Судом постановою від 5 лютого 2025 року по справі № 211/7338/23, було визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком. т. в частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, тобто з моменту його прийняття.
Відповідач не попереджав позивачку ОСОБА_1 про погіршення існуючих умов оплати праці та застосування п. 1.1.4. протокольного рішення про призупинення виплати їй частки заробітної плати щодо матеріальної допомоги на оздоровлення.
Отже, АТ «Укрзалізниця» призупинило виплату коштів, передбачених колективними договорами та Галузевою угодою в односторонньому порядку, не повідомивши ОСОБА_1 та профспілковий орган про ухвалення вказаного рішення, а також у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» не ініціювали питання щодо підписання змін/доповнень до діючих колективних договорів в частині призупинення/зміни строків виплати щорічної матеріальної допомоги на оздоровлення, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом.
Крім того, АТ «Укрзалізниця» ухвалило відповідне рішення 14 березня 2022 року з посиланням на ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності лише 24 березня 2022 року.
При цьому, вказаний Закон Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця», що стало підставою невиплати позивачці сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі на підставі ст. 58 Конституції України, тому положення вказаного Закону не можуть застосовуватися судом при розгляді даної справи.
Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 5 лютого 2025 року по справі № 211/7338/23.
Також колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про те, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даним позовом, не заслуговують на увагу, оскільки перебіг тримісячного строку для звернення ОСОБА_1 до суду з позовом ») про стягнення недоплаченого розміру матеріальної допомоги на оздоровлення, розпочинається з дня отримання довідки роботодавця про нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення, тобто з моменту, коли позивач дізналась про порушення свого права.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» - залишити без задоволення.
Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 30 березня 2026 року.

Головуючий: 

Судді: