Справа № 560/3533/26
	
РІШЕННЯ
іменем України

02 квітня 2026 року	м. Хмельницький	

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., 
за участю:	секретаря судового засідання Федаш Ю.М., представниці позивачки - Савченко О.В., представника третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Петришина П.М., 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Другого відлілу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулася до суду з позовом, у якому просить: визнати протиправними дії Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо відмови у закінченні виконавчого провадження № 76644908 зі стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору на підставі постанови головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялик Юлії Дмитрівни про стягнення виконавчого збору від 25 листопада 2024 року у виконавчому провадженні № 53872488; зобов`язати Другий відділ державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження № 76644908 зі стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору на підставі постанови головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялик Юлії Дмитрівни про стягнення виконавчого збору від 25 листопада 2024 року у виконавчому провадженні № 53872488.
Ухвалою від 11.03.2026 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження; призначене судове засідання на 25.03.2026 р. о 15:00 год.
Ухвалою суду від 25.03.2026 у задоволенні заяви представника Хлопоніної Тетяни Олексіївни про відкладення розгляду справи на іншу дату відмовлено; заяву ТОВ «ФК «Форінт» про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, задоволено; ухвалено залучити ТОВ «ФК «Форінт» (код ЄДРПОУ 40658146, вул. Князів Острозьких, 32/2, м. Київ, 01010) до участі у справі як третю особу, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача; ухвалено продовжити строк розгляду справи №560/3533/26 на двадцять днів; розгляд справи відкладено на 02.04.2026 о 14:30 год.
Згідно із позовною заявою, позивачка позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з огляду на таке.
Вказує, що 04.07.2017 головним державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби міста Хмельницький Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області Рибчуком О.І. відкрито виконавче провадження № 53872488 про стягнення із ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (замінено на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт» постановою від 07.09.2018 року) 3 689 632,56 грн боргу за кредитним договором № 014/8711/74/13857 від 12.02.2007 року, на підставі виконавчого листа № 686/21762/16-ц, виданого Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області 10.04.2017 року.
Зазначає, що 17.01.2020 вказане виконавче провадження прийнято до виконання Старшим державним виконавцем Другому відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Лубкович О.Р.
Стверджує, що за період із дати відкриття виконавчого провадження № 53872488 до кінця листопада 2024 року Другим відділом державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (перейменовано із Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький)) не здійснено примусового виконання (не стягнуто будь-яких грошових коштів) на підставі виконавчого документа – виконавчого листа № 686/21762/16-ц, виданого Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області 10.04.2017 року.
Посилається на те, що 14.11.2024 до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшла заява від стягувача (Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт») про повернення стягувачу виконавчого документа – виконавчого листа № 686/21762/16-ц, виданого Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області 10.04.2017 року.
Як вказує позивачка, 25.11.2024 на підставі вказаної вище заяви головним державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялик Юлією Дмитрівною в рамках виконавчого провадження № 53872488 винесено постанову про повернення виконавчого документа – виконавчого листа № 686/21762/16-ц, виданого Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області 10.04.2017 року, стягувачу (Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Форінт»).
Як зазначає позивачка, після отримання ТОВ «Фінансова компанія «Форінт» оригіналу виконавчого документа – виконавчого листа № 686/21762/16-ц, виданого Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області 10.04.2017 року, вказаним стягувачом здійснено повторне подання зазначеного виконавчого документа на примусове виконання приватному виконавцю виконавчого округу Хмельницької області Лабчуку Роману Михайловичу.
Стверджує, що на підставі вказаного виконавчого документа 02.12.2024 приватним виконавцем виконавчого округу Хмельницької області Лабчуком Романом Михайловичем відкрите виконавче провадження № 76690686.
Посилається на те, що, у зв`язку із фактичним виконанням 20.02.2026 нею власних грошових зобов`язань перед стягувачем, 23.02.2026 постановою приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Лабчука Романа Михайловича виконавче провадження № 76690686 закінчено на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».
Отже, на думку позивачки, фактичне повне виконання на підставі виконавчого документа – виконавчого листа № 686/21762/16-ц, виданого Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області 10.04.2017 року, здійснено в рамках виконавчого провадження № 76690686.
Як вказує позивачка, у виконавчому провадженні № 76690686 нею в повному обсязі сплачено на користь приватного виконавця виконавчого округу Хмельницької області Лабчука Романа Михайловича винагороду виконавця.
Стверджує, що при вирішенні питання про повернення виконавчого документах в рамках виконавчого провадження № 53872488, 25.11.2024 головним державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялик Юлією Дмитрівною у виконавчому провадженні № 53872488 також винесено постанову про стягнення із позивачки виконавчого збору в розмірі 566 476, 86 гривень (при цьому, виконавче провадження № 53872488 відкрито щодо стягнення 3 689 632,56 грн).
Посилається на те, що на підставі вказаної постанови про стягнення виконавчого збору в розмірі 566 476, 86 гривень в рамках виконавчого провадження № 53872488 27.11.2025 головним державним виконавцем Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялик Юлією Дмитрівною винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 76644908.
Як зазначає позивачка, предметом виконання в рамках виконавчого провадження № 76644908 є стягнення виконавчого збору за виконання виконавчого документа виконавчого листа № 686/21762/16-ц, виданого Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області 10.04.2017 року, фактичне виконання якого в повному обсязі здійснено у виконавчому провадженні № 76690686.
Тому, на думку позивачки, існування вказаних обставин стало наслідком подвійного стягнення виконавчого збору (винагороди виконавця), з яких: один фактично сплачено в рамках виконавчого провадження № 76690686 (в якому здійснено фактичне виконання виконавчого листа № 686/21762/16-ц, виданого Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області 10.04.2017 року); другий стягується в рамках виконавчого провадження № 76644908 (в якому виконання виконавчого листа № 686/21762/16-ц, виданого Хмельницьким міськрайонним судом Хмельницької області 10.04.2017 року, жодним чином не здійснювалось).
Вказує, що 23.02.2026 звернулась до Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України із клопотанням про закінчення виконавчого провадження № 76644908 щодо стягнення виконавчого збору.
Стверджує, що відповіддю від 27.02.2026 року Другим відділом державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України повідомлено про те, що правові підстави для закінчення виконавчого провадження відсутні.
На думку позивачки, така позиція відповідача не ґрунтується на нормах матеріального права, є протиправною та такою, що порушує її права та законні інтереси. 
Згідно із поясненними третьої особи щодо позову, ТОВ «ФК «Форінт» проти задоволення позовних вимог заперечує та просить у їх задоволенні відмовити з огляду на таке.
Зокрема, третя особа зазначає, що виконавче провадження приватного виконавця № 76690686 фактично не завершене остаточно, оскільки постанова приватного виконавця про закінчення цього провадження від 23.02.2026 була скасована того ж дня за заявою стягувача. Також третя особа стверджує, що боржниця безпідставно посилається на повне виконання рішення суду та на відсутність подальшої заборгованості.
Відповідач правом на подачу відзиву не скористався, а тому, суд, на підставі ч. 2 ст. 175 КАС України, вирішує спір за наявними матеріалами справи.
У судове засідання 02.04.2026 відповідач явку своїх представників не забезпечив, про причини неявки суд не повідомив.
Заслухавши думку представників позивача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, на підставі п. 1 ч. 3 ст. 205 КАС України, суд протокольною ухвалою ухвалив розглядати справу за відсутності Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
У судовому засіданні 02.04.2026 представниця позивачки позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.
У судовому засіданні 02.04.2026 представник ТОВ «ФК «Форінт» проти задоволення позовних вимог заперечив та просив у їх задоволенні відмовити з підстав, вказаних у поясненнях третьої особи щодо позову.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09.02.2017 у справі № 686/21762/16-ц задоволено позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та стягнуто солідарно з ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на користь банку 137 097, 36 доларів США, що в рішенні зазначено як еквівалент 3 689 632, 56 грн, за кредитним договором № 014/8711/74/13857 від 12.02.2007. 
На виконання цього рішення суду 10.04.2017 видано виконавчий лист № 686/21762/16-ц.
04.05.2017 державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 53872488 з примусового виконання зазначеного виконавчого листа.
Із свідоцтва про шлюб від 16.04.2014 вбачається, що ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_1 . 
Ця ж обставина відображена в інформації про виконавче провадження № 76690686.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 18.06.2018 у справі № 686/21762/16-ц замінено стягувача з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на ТОВ «Фінансова компанія «Форінт». 
На виконання цієї ухвали 07.09.2018 державний виконавець виніс постанову про заміну сторони виконавчого провадження у ВП № 53872488.
17.01.2020 старший державний виконавець Лубкович О.Р. виніс постанову про прийняття виконавчого провадження № 53872488 до виконання.
14.11.2024 до органу державної виконавчої служби надійшла заява стягувача ТОВ «ФК «Форінт» про повернення виконавчого документа.
25.11.2024 головний державний виконавець Бялик Ю.Д. у виконавчому провадженні № 53872488 винесла постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Постановою також припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.
Того ж дня, 25.11.2024, у виконавчому провадженні № 53872488 державний виконавець винесла постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 13 709,74 дол. США, що за курсом НБУ еквівалентно 566 476,86 грн.
27.11.2024 на підставі зазначеної постанови відкрито окреме виконавче провадження № 76644908 про стягнення коштів у сумі 566 476,86 грн. 
Документом, що підлягав виконанню у цьому провадженні, визначено постанову № 53872488 від 25.11.2024 про стягнення виконавчого збору.
Після повернення виконавчого листа стягувачу цей самий виконавчий лист № 686/21762/16-ц був повторно пред`явлений до виконання приватному виконавцю виконавчого округу Хмельницької області Лабчуку Р.М.
02.12.2024 приватний виконавець відкрив виконавче провадження № 76690686 з примусового виконання виконавчого листа № 686/21762/16-ц. 
Цього ж дня приватний виконавець виніс окрему постанову про стягнення з боржника основної винагороди у розмірі 368 963,26 грн, що визначено як 10 % від суми 3 689 632,56 грн.
23.02.2026 позивач звернулася до відповідача з письмовим клопотанням про закінчення виконавчого провадження № 76644908, у якому просила закінчити це провадження, виключити відомості про неї як боржника з Єдиного реєстру боржників та зняти всі обмеження, накладені в межах цього виконавчого провадження. 
Листом від 27.02.2026 № 22672 відповідач повідомив про відсутність правових підстав для закінчення виконавчого провадження № 76644908. 
Із тексту відповіді вбачається, що відповідач виходив із самостійного характеру постанови про стягнення виконавчого збору як виконавчого документа та з того, що така постанова не була оскаржена. 
Саме ці дії відповідача щодо відмови позивачці у закінченні виконавчого провадження № 76644908 є предметом оскарження у цій справі.
Щодо виконавчого провадження приватного виконавця № 76690686 суд установив, що 23.02.2026 приватний виконавець виніс постанову про закінчення цього виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», пославшись на повне погашення заборгованості у розмірі 435 220,04 грн.
Цього ж дня приватний виконавець за заявою стягувача виніс постанову про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, зазначивши, що рішення про завершення було прийнято передчасно, оскільки стягувач заперечив визначений розмір заборгованості. 
З інформації з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень від 13.03.2026 вбачається, що станом на цю дату виконавче провадження № 76690686 обліковувалося як відкрите.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.
Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.
Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.
Так, ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі – Закон № 1404-VIII у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин) визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 2 цього Закону, виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.
За пунктом 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди. 
Частиною першою статті 18 цього Закону встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Згідно із частиною другою статті 27 Закону № 1404-VIII, виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
Частиною четвертою статті 27 цього Закону передбачено, що державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
За виконавчими документами про стягнення аліментів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за дванадцять місяців, державний виконавець нараховує виконавчий збір із заборгованості зі сплати аліментів. У подальшому державний виконавець зобов`язаний нараховувати виконавчий збір щомісяця у розмірі, визначеному частиною другою цієї статті, залежно від розміру простроченого щомісячного аліментного платежу. Постанова про стягнення виконавчого збору за виконавчими документами про стягнення аліментів виноситься державним виконавцем після погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі або у разі повернення виконавчого документа стягувачу чи закінчення виконавчого провадження на підставі розрахунку про його нарахування.
Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.
За частиною восьмою статті 27 Закону № 1404-VIII, під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі.
У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає.
Пункт 1 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII встановлює, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
Відповідно до частини третьої статті 40 цього Закону, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно із пунктом 9 частини першої статті 39 Закону № 1404-VIII, виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
За частиною першою статті 40 цього Закону, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Так, суд зазначає, що у цій справі не вирішується питання про правомірність постанови державного виконавця від 25.11.2024 про стягнення виконавчого збору як самостійного виконавчого документа.
Водночас, для правильного вирішення спору суд ураховує, що винесення цієї постанови після повернення виконавчого документа стягувачу формально відповідало положенням частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII. 
Отже, суд вказує на те, що сам по собі той факт, що державний виконавець виніс постанову про стягнення виконавчого збору 25.11.2024, не є достатнім для висновку про протиправність усіх подальших дій відповідача.
Однак, суд виходить із того, що спір виник не в момент винесення цієї постанови, а після того, як той самий виконавчий лист було повторно пред`явлено до виконання приватному виконавцю.
Так, із установлених судом обставин вбачається, що після повернення 25.11.2024 виконавчого листа № 686/21762/16-ц стягувачу цей самий виконавчий лист був повторно пред`явлений приватному виконавцю, який 02.12.2024 відкрив виконавче провадження № 76690686 і виніс постанову про стягнення основної винагороди з боржника.
З огляду на викладене вище, на момент звернення позивача з клопотанням від 23.02.2026 та на момент відмови відповідача від 27.02.2026 існувала ситуація, за якої за виконання того самого виконавчого документа одночасно діяли два механізми стягнення плати за примусове виконання: виконавчий збір у виконавчому провадженні № 76644908; основна винагорода приватного виконавця у виконавчому провадженні № 76690686.
Саме ця обставина є юридично значущою для оцінки правомірності поведінки відповідача у спірних правовідносинах.
У постанові від 21.07.2022 у справі № 320/6215/19 Верховний Суд розглянув подібні правовідносини і дійшов висновку, що у разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей самий лист до виконання приватному виконавцю, який відкрив виконавче провадження та виніс постанову про стягнення основної винагороди, надалі виконавчий збір не стягується. 
Верховний Суд також указав, що належним та ефективним способом захисту в такій ситуації є закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору, а правовою підставою для цього слід розглядати у сукупності частину першу статті 39 і частину восьму статті 27 Закону № 1404-VIII, причому частина восьма статті 27 у таких обставинах застосовується за аналогією закону.
Суд вважає цей правовий висновок Верховного Суду таким, що підлягає застосуванню у справі, яка розглядається, оскільки фактична модель правовідносин є подібною: державний виконавець повернув виконавчий лист стягувачу; виніс постанову про стягнення виконавчого збору; стягувач після цього повторно пред`явив той самий виконавчий лист приватному виконавцю; приватний виконавець відкрив виконавче провадження і виніс постанову про стягнення основної винагороди.
При цьому, суд також виходить із таких міркувань. 
Той факт, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору є виконавчим документом у розумінні пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII, сам по собі не усуває обов`язку виконавця діяти відповідно до закону під час подальшого виконання цієї постанови.
Самостійний статус такого виконавчого документа означає лише, що його виконання здійснюється в окремому виконавчому провадженні, але не усуває необхідності враховувати матеріальні межі допустимості подальшого стягнення виконавчого збору після переходу виконання того самого виконавчого листа до приватного виконавця. 
Саме на це вказав Верховний Суд у справі № 320/6215/19.
Щодо неоскарження постанови від 25.11.2024, то суд зазначає про таке. 
Правовий висновок Верховного Суду у справі № 320/6215/19 пов`язує право боржника на захист не виключно з оскарженням постанови про виконавчий збір, а з подальшим виникненням ситуації подвійного стягнення після відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того самого документа. 
Верховний Суд прямо визначив, що належним способом захисту в таких правовідносинах є саме закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.
Отже, неоскарження постанови про стягнення виконавчого збору саме по собі не позбавляло відповідача обов`язку розглянути клопотання позивача з урахуванням частини восьмої статті 27 Закону № 1404-VIII та наведеного правового висновку Верховного Суду.
Щодо того, що виконавчий документ не визнано таким, що не підлягає виконанню, то суд виходить із такого. 
Позов у цій справі не ґрунтується на тому, що виконавчий лист № 686/21762/16-ц є таким, що не підлягає виконанню. 
Підставою позову є інше: після повернення виконавчого листа стягувачу його виконання було продовжено вже приватним виконавцем, який відкрив нове провадження та виніс постанову про стягнення основної винагороди, а тому подальше стягнення виконавчого збору у ВП № 76644908 суперечить частині восьмій статті 27 Закону № 1404-VIII у її застосуванні за аналогією, як це роз`яснив Верховний Суд.
Щодо доводів третьої особи про неповне виконання рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09.02.2017 у справі № 686/21762/16-ц, то суд вказує на таке.
Суд бере до уваги, що третя особа заперечує проти твердження позивача про повне виконання рішення суду та посилається на відкритий стан виконавчого провадження № 76690686.
Однак, суд виходить із того, що обставини із приводу остаточного розміру заборгованості у виконавчому провадженні приватного виконавця не є предметом безпосереднього судового контролю в цій справі та не спростовують установленого факту повторного пред`явлення того самого виконавчого листа приватному виконавцю і винесення ним постанови про стягнення основної винагороди. 
Саме ця обставина має визначальне значення для оцінки правомірності відмови відповідача у закінченні ВП № 76644908.
Як зазначено вище, зі змісту положень частини другої статті 2 КАС України адміністративний суд перевіряє, чи є дії суб`єкта владних повноважень, зокрема, обґрунтованими, тобто чи враховано всі обставини, що мають значення для їх вчинення. 
У даному випадку відповідач, відмовляючи позивачу у закінченні виконавчого провадження № 76644908: не надав належної правової оцінки факту відкриття приватним виконавцем ВП № 76690686 за тим самим виконавчим листом; не врахував постанову приватного виконавця про стягнення основної винагороди; не розглянув можливість застосування частини восьмої статті 27 Закону № 1404-VIII за аналогією закону; не врахував правовий висновок Верховного Суду у справі № 320/6215/19.
Отже, дії відповідача щодо відмови у закінченні виконавчого провадження № 76644908 не відповідають критерію обґрунтованості, установленому частиною другою статті 2 КАС України.
Відповідно до змісту пункту 3 частини другої статті 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними.
Відповідно до положень пункту 4 частини другої статті 245 КАС України суд може зобов`язати відповідача вчинити певні дії. 
З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що у цій справі належним і ефективним способом захисту є не лише визнання дій відповідача протиправними, а й зобов`язання відповідача закінчити виконавче провадження № 76644908, оскільки саме такий спосіб захисту відповідає правовому висновку Верховного Суду у справі № 320/6215/19 і забезпечує реальне поновлення порушеного права позивача.
За таких обставин і правових підстав, позовні вимоги у цій справі підлягають задоволенню повністю.
Інші аргументи учасників справи не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище. 
Щодо інших доводів учасників справи, суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України, на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1064, 96 грн за рахунок бюджетних асигнувань відповідача. 
Керуючись статтями 242-246, 272, 287 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 – задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України щодо відмови у закінченні виконавчого провадження № 76644908 зі стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору на підставі постанови головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялик Юлії Дмитрівни про стягнення виконавчого збору від 25 листопада 2024 року у виконавчому провадженні № 53872488.
Зобов`язати Другий відділ державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України закінчити виконавче провадження № 76644908 зі стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору на підставі постанови головного державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бялик Юлії Дмитрівни про стягнення виконавчого збору від 25 листопада 2024 року у виконавчому провадженні № 53872488.
Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 064 (одна тисяча шістдесят чотири) грн 96 коп за рахунок бюджетних асигнувань Другого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складене 03 квітня 2026 року

Позивач:	ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер - НОМЕР_1 ) 	
Відповідач:	Другий відліл державної виконавчої служби у місті Хмельницькому Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) (вул. Тернопільська, 13/2,м. Хмельницький,Хмельницький р-н, Хмельницька обл.,29018 , код ЄДРПОУ - 37225071) 	
Третя особа:	Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Форінт" (вул. Князів Острозьких, 32/2, м. Київ, 01010 , код ЄДРПОУ - 40658146) 	

Головуючий суддя 		Є.В. Печений