ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
09.03.2026	Справа № 910/14302/25	

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Запоріжжяелектропостачання"
до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго"
про стягнення 1 749 450,00 грн
Суддя О.В. Гумега
секретар судового засідання
О.Ю. Мороз
Представники: 
від позивача - Нікітіна Ю.С.
від відповідача - Олексін С.С.
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Запоріжжяелектропостачання" (далі - позивач, ТОВ "Запоріжжяелектропостачання") звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - відповідач, НЕК "Укренерго") про стягнення 1 749 450,84 грн, з яких: 206 708,29 грн 3% річних за період з 01.06.2021 по 31.12.2021 включно; 1 542 742,55 грн інфляційних втрат за період з 01.06.2021 по 31.12.2021 включно.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.11.2025 прийнято позовну заяву ТОВ "Запоріжжяелектропостачання" до розгляду та відкрито провадження у справі № 910/14302/25, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання у справі на 12.01.2026 о 10:20 год. 
09.12.2025 до суду від відповідача надійшло клопотання про продовження строку подання відзиву на позовну заяву.
10.12.2025 до суду від позивача надійшли заперечення на клопотання відповідача про продовження строку.
11.12.2025 до суду від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.12.2025 у справі № 910/14302/25 заяву ТОВ "Запоріжжяелектропостачання" про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції - задоволено, постановлено проведення судових засідань у справі № 910/14302/25 здійснювати за участі представника ТОВ "Запоріжжяелектропостачання" в режимі відеоконференції.
17.12.2025 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.
22.12.2025 до суду від позивача надійшли пояснення по справі.
08.01.2026 до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.
Підготовче засідання, призначене на 12.01.2026, не відбулося у зв`язку з перебуванням судді Гумеги О.В. на лікарняному.
З 05.01.2026 по 14.01.2026 суддя Гумега О.В. перебувала на лікарняному.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 продовжено строк підготовчого провадження за ініціативою суду на тридцять днів та призначено підготовче засідання у справі на 02.02.2026 о 10:00 год.
02.02.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
У підготовче засідання, призначене на 02.02.2026 представник позивача з`явився, представник відповідача не з`явився.
У підготовчому засіданні, призначеному на 02.02.2026, суд поновив відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву та долучив відзив до матеріалів справи.
У підготовчому засіданні, призначеному на 02.02.2026, суд долучив пояснення позивача до матеріалів справи.
У підготовчому засіданні, призначеному на 02.02.2026, суд розглянув клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та відхилив його як безпідставне.
У підготовчому засіданні, призначеному на 02.02.2026 суд вчинив дії, визначені частиною другою статті 182 Господарського процесуального кодексу України, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.02.2026 постановлено закрити підготовче провадження та призначити справу до судового розгляду по суті на 09.03.2026 о 10:40 год. 
09.03.2026 до суду від відповідача надійшли додаткові пояснення у справі.
09.03.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання про відстрочення виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/14302/25 на 1 (один) рік з дня ухвалення відповідного рішення.
У судове засідання, призначене на 09.03.2026, з`явилися представники позивача та відповідача.
У судовому засіданні 09.03.2026 представником позивача заявлено усне клопотання про застосування до відповідача заходів процесуального примусу у вигляді штрафу.
Представник відповідача заперечив проти наведеного клопотання позивача у повному обсязі.
Відповідно до ст. 132 ГПК України заходами процесуального примусу є: 1) попередження; 2) видалення із залу судового засідання; 3) тимчасове вилучення доказів для дослідження судом; 4) штраф. Застосування до особи заходів процесуального примусу не звільняє її від виконання обов`язків, встановлених цим Кодексом.
У судовому засіданні 09.03.2026 суд розглянув та відхилив усне клопотання позивача про застосування до відповідача заходів процесуального примусу.
У судовому засіданні 09.03.2026 суд долучив до матеріалів справи додаткові пояснення у справі та клопотання про відстрочення виконання рішення, подані відповідачем до суду 09.03.2026.
У судовому засіданні 09.03.2026 здійснювався розгляд справи по суті.
Відповідно до ст. 194 ГПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд і вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат.
У судовому засіданні 09.03.2026 суд заслухав вступне слово позивача та відповідача.
Представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача заперечив проти позову у повному обсязі, водночас просив суд, у випадку визнання обгрунтованими та підтвердженими позовних вимог, відстрочити виконання рішення суду на 1 (один) рік.
Представник позивача заперечив проти задоволення клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду.
У судовому засіданні 09.03.2026 здійснювалось з`ясування обставин справи та дослідження доказів, після чого суд перейшов до судових дебатів, у яких представники позивача та відповідача виступили з промовою (заключним словом). 
Після судових дебатів суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та оголосив перерву для проголошення рішення.
У судовому засіданні 09.03.2026 було проголошено вступну та резолютивну частини рішення та повідомлено, що повне рішення суду буде складено у термін, передбачений ч. 6 ст. 233 Господарського процесуального кодексу України.
Заслухавши пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідивши в судовому засіданні докази, якими учасники справи обґрунтовували обставини справи, суд

УСТАНОВИВ:

Закон України "Про ринок електричної енергії" визначає правові, економічні та організаційні засади функціонування ринку електричної енергії, регулює відносини, пов`язані з виробництвом, передачею, розподілом, купівлею-продажем, постачанням електричної енергії для забезпечення надійного та безпечного постачання електричної енергії споживачам з урахуванням інтересів споживачів, розвитку ринкових відносин, мінімізації витрат на постачання електричної енергії та мінімізації негативного впливу на навколишнє природне середовище.
Відповідно до пунктів 1, 2, 55 частини 1 статті 1 Закону України "Про ринок електричної енергії" визначено:
адміністратором комерційного обліку електричної енергії є юридична особа, яка забезпечує організацію та адміністрування комерційного обліку електричної енергії на ринку електричної енергії, а також виконує функції центральної агрегації даних комерційного обліку; 
адміністратором розрахунків є юридична особа, яка забезпечує організацію проведення розрахунків на балансуючому ринку та ринку допоміжних послуг; 
оператором системи передачі є юридична особа, відповідальна за експлуатацію, диспетчеризацію, забезпечення технічного обслуговування, розвиток системи передачі та міждержавних ліній електропередачі, а також за забезпечення довгострокової спроможності системи передачі щодо задоволення обґрунтованого попиту на передачу електричної енергії.
Згідно з частиною 1 статті 31 України "Про ринок електричної енергії" оператором системи передачі (ОСП) є суб`єкт господарювання, який отримав ліцензію на провадження діяльності з передачі електричної енергії.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 52, ч. 1 ст. 53 Закону України "Про ринок електричної енергії" адміністратор розрахунків забезпечує організацію роботи ринку електричної енергії відповідно до цього Закону, правил ринку та кодексу комерційного обліку. Функції адміністратора розрахунків покладаються на оператора системи передачі. Функції адміністратора комерційного обліку покладаються на оператора системи передачі.
Приватне акціонерне товариство "Національна енергетична компанія "Укренерго" (далі - НЕК "Укренерго", відповідач) є оператором системи передачі та відповідно до статей 52, 53 Закону України "Про ринок електричної енергії" виконує функції адміністратора розрахунків та адміністратора комерційного обліку.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Запоріжжяелектропостачання" (далі - ТОВ "Запоріжжяелектропостачання", позивач) виконує функції постачальника універсальних послуг на території Запорізької області на підставі Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 1268 від 26.10.2018 .
Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 № 483 на ТОВ "Запоріжжяелектропостачання" покладено спеціальні обов`язки, які полягають у наданні послуг із забезпечення доступності електричної енергії для побутових споживачів.
Відповідно до частини 3 статті 3 Закону України "Про ринок електричної енергії" обов`язковою умовою участі в ринку електричної енергії (крім споживачів, які купують електроенергію за договором постачання електричної енергії споживачу) є укладення договору про врегулювання небалансів з оператором системи передачі.
Згідно з пункту 6 частини 1 статті 4 Закону України "Про ринок електричної енергії" учасники ринку електричної енергії провадять свою діяльність на ринку електричної енергії на договірних засадах. Для забезпечення функціонування ринку електричної енергії укладаються договори, зокрема, про врегулювання небалансів.
Відповідно до частини 5 статті 70 Закону України "Про ринок електричної енергії" оператор системи передачі врегульовує небаланси електричної енергії із сторонами, відповідальними за баланс, у порядку, визначеному цим Законом та правилами ринку. Врегулюванням небалансів електричної енергії є вчинення стороною, відповідальною за баланс, правочинів щодо купівлі-продажу електричної енергії з оператором системи передачі в обсягах небалансів електричної енергії за цінами небалансів, визначеними відповідно до правил ринку. Типовий договір про врегулювання небалансів електричної енергії затверджується Регулятором, яким згідно з пункту 72 частини 1 статті 1 вказаного Закону є Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП).
Постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 307 (із змінами) затверджені Правила ринку (далі - Правила ринку), якими визначено порядок реєстрації учасників ринку, порядок та вимоги до забезпечення виконання зобов`язань за договорами про врегулювання небалансів електричної енергії, правила балансування, правила функціонування ринку допоміжних послуг, порядок проведення розрахунків на балансуючому ринку та ринку допоміжних послуг, порядок виставлення рахунків, порядок внесення змін до цих Правил, положення щодо функціонування ринку при виникненні надзвичайної ситуації в об`єднаній енергетичній системі України.
Типовий договір про врегулювання небалансів електричної енергії (із змінами) є додатком № 1 до Правил ринку.
07.05.2019 між ТОВ "Запоріжжяелектропостачання" та НЕК "Укренерго" укладено Договір про врегулювання небалансів електричної енергії шляхом приєднання ТОВ "Запоріжжяелектропостачання" до умов публічного договору про врегулювання небалансів електричної енергії з датою акцептування 07.05.2019, ідентифікатором договору №0119-01024, типова форма якого є Додатком №1 до Правил ринку, затверджених Постановою НКРЕКП від 14.03.2018 № 307 (далі - Договір).
До Договору були внесені зміни, які були затвердженні наказами НЕК "Укренерго" №85 від 06.03.2020, №6 від 05.01.2021, №303 від 01.06.2021, у зв`язку з внесенням змін НКРЕКП до Правил ринку
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. 
З огляду на невиконання НЕК "Укренерго" зобов`язань за Договором щодо оплати вартості електричної енергії для врегулювання небалансів за період з ІІІ декади вересня 2020 року по ІІІ декаду січня 2021, ТОВ "Запоріжжяелектропостачання" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до НЕК "Укренерго" про стягнення 21 954 123,90 грн, з яких: 20 433 511,59 грн основного боргу; 663 309,74 грн 3 % річних за період з 05.09.2019 по 31.05.2021; 567 447,72 грн інфляційних втрат за період з 05.09.2019 по 31.05.2021; 289 854,85 грн пені за період з 05.01.2021 по 31.05.2021.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 у справі № 910/10475/21 за позовом ТОВ "Запоріжжяелектропостачання" до НЕК "Укренерго" про стягнення 21 954 123,90 грн, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 16.02.2022, позов задоволено частково. Закрито провадження у справі в частині стягнення з відповідача 13 793 563,40 грн суми боргу. Стягнуто з НЕК "УКРЕНЕРГО" на користь ТОВ "Запоріжжяелектропостачання" 6 639 948,19 грн основного боргу, 33 165,48 грн 3 % річних, 28 372,38 грн інфляційних втрат, 14 492,74 грн пені та 329 311,86 грн витрат по сплаті судового збору. В задоволені іншої частини позову відмовлено.
Після ухвалення рішення Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 у справі № 910/10475/21, як стверджує позивач, основний борг за Договором у сумі 20 433 511,59 грн за період з ІІІ декади вересня 2020 року по ІІІ декаду січня 2021 сплачено відповідачем, але з порушенням строків.
Враховуючи, що у справі № 910/10475/21 позивачем було заявлено і стягнуто з відповідача інфляційні втрати та 3 % річних по 31.05.2021 включно, а сума основного боргу станом на 31.05.2021 не була сплачена в повному обсязі відповідно до умов Договору, позивач звернувся з даним позовом до суду з вимогами до відповідача про стягнення 1 542 742,55 грн інфляційних втрат та 206 708,29 грн 3% річних за період з 01.06.2021 по 31.12.2021 (дата погашення основної заборгованості відповідача за Договором за період з ІІІ декади вересня 2020 року по ІІІ декаду січня 2021 року).
Відповідач у відзиві на позовну заяву заперечив проти позову у повному обсязі, зазначивши, що:
- позивач включив до розрахунку 3% річних та інфляційних втрат дні фактичної оплати заборгованості, що суперечить усталеній судовій практиці (постанова Верховного Суду від 13.06.2018 у справі № 922/1008/16);
- позивач здійснив розрахунок інфляційних втрат на щоденній основі, що суперечить існуючій судовій практиці про проведення розрахунку інфляційних втрат помісячно (постанова Верховного Суду від 26.06.2020 № 905/21/19);
- позивач здійснив нарахування інфляційних втрат з урахуванням місяців, у яких оплата заборгованості відбувалась до 15 числа місяця, в порушення роз`яснення Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20.11.2020 у справі № 910/13071/19;
- позивач при розрахунку інфляційних втрат не здійснив заокруглення індексу інфляції до десяткового числа після коми, що суперечить висновкам Верховного Суду (постанова Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.04.2024 у справі №910/4170/23, постанови Верховного Суду від 23.09.2021 у справі №924/2/21, від 03.04.2024 у справі №910/4170/23);
Відповідач також зауважив, що НЕК "Укренерго" не користується коштами, які мали бути сплачені на користь позивача, вина НЕК "Укренерго" у затримці оплати послуг, наданих позивачем, відсутня, наразі відсутність вини виключає можливість застосування відповідальності за порушення зобов`язання.
Позивач у поясненнях від 22.12.2025 зазначив, що розрахунки 3% річних та інфляційних втрат зроблені ним з урахуванням позицій Верховного Суду, які викладені у постановах від 13.06.2018 у справі № 922/1008/16 та від 26.06.2020 у справі № 905/21/19, тоді як відповідачем не надано контррозрахунку 3% річних та інфляційних втрат, відтак не спростовано вірність наданих позивачем розрахунків.
Відповідно до частин 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Згідно зі статтями 73, 74 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Приписами статей 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.
Згідно статей 78, 79 ГПК України, достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Згідно з ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).
Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У частині другій зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. 
Такі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13.11.2019 у справі № 922/3095/18, від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 09.02.2021 у справі №520/17342/18, від 07.02.2024 у справі № 910/3831/22.
Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 по справі № 916/190/18, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження щодо його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постановах від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 15.08.2019 у справі 905/1758/18, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому, чинне законодавство не пов`язує припинення грошового зобов`язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань, пені та процентів річних до повного виконання грошового зобов`язання.
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до рішення Європейського суду у справі "Агрокомплекс проти України" (заява № 23465/03) від 06.10.2011 існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00).
Обставини наявності заборгованості НЕК "УКРЕНЕРГО" з оплати небалансів електричної енергії за Договором за період з ІІІ декади вересня 2020 року по ІІІ декаду січня 2021 у сумі 20 433 511,59 грн (основний борг) встановлені судом у справі № 910/10475/21.
У зв`язку зі сплатою відповідачем суми основного боргу під час розгляду судом справи № 910/10475/21, сума боргу відповідача перед позивачем склала 6 639 948,19 грн, у зв`язку з чим рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 провадження у справі № 910/10475/21 в частині стягнення з відповідача 13 793 563,40 грн закрито, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 6 639 948,19 грн основного боргу задоволено.
Відповідно до частини 4 статті 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Враховуючи приписи статті 75 ГПК України, суд дійшов висновку, що обставини порушення відповідачем зобов`язань з оплати небалансів електричної енергії за Договором за період з ІІІ декади вересня 2020 року по ІІІ декаду січня 2021, встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 у справі № 910/10475/21, що набрало законної сили 16.02.2022, не доказуються при розгляді даної справи № 910/14302/25, у якій беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлено ці обставини.
Крім того, рішенням Господарського суду міста Києва від 02.11.2021 у справі № 910/10475/21 стягнуто з відповідача на користь позивача інфляційні втрати та 3 % річних за період по 31.05.2021 включно, що не заперечувалось відповідачем під час розгляду даної справи № 910/14302/25.
Предметом спору у даній справі № 910/14302/25 є матеріально-правова вимога позивача про стягнення з відповідача сум інфляційних втрат та 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України за період з 01.06.2021 по 31.12.2021, оскільки основна заборгованість відповідача за Договором за період з ІІІ декади вересня 2020 року по ІІІ декаду січня 2021 року була повністю погашена відповідачем лише 31.12.2021, що підтверджується наявною в матеріалах справи інформацією про надходження коштів на рахунки ТОВ "Запоріжжяелектропостачання" за період з 01.06.2021 по 31.12.2021, наданою АТ "Ощадбанк" на запит позивача (а.с. 62-70 т. 1).
Відповідачем не надано суду жодних заперечень та доказів на спростування сум та дат здійснених НЕК "УКРЕНЕРГО" платежів на погашення заборгованості за Договором за період з ІІІ декади вересня 2020 року по ІІІ декаду січня 2021 у сумі 20 433 511,59 грн станом на 31.12.2021.
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частина 1 ст. 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. 
Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.02.2018 у справі № 926/263/17, від 03.09.2018 у справі № 910/5811/16).
З урахуванням приписів частини другої статті 625 ЦК України правовими наслідками порушення грошового зобов`язання, тобто зобов`язання сплатити гроші, є обов`язок сплатити не лише суму основного боргу, а й інфляційні нарахування та проценти річних від простроченої суми основного боргу.
Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, отже вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини щодо виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Статтею 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт) (аналогічний висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц, від 19.06.2019 у справі №646/14523/15-ц, від 09.11.2021 у справі №320/5115/17).
Отже, дії відповідача, а саме затримка останнім сплати заборгованості за Договором у загальному розмірі 20 433 511,59 грн за період як до, так і після ухвалення рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/10475/21 від 02.11.2021, є підставою для здійснення захисту майнових прав та інтересів позивача у даній справі № 910/14302/25 відповідно до ст. 625 ЦК України.
У даній справі позивачем нараховано інфляційні втрати та 3% річних на суму основного боргу, яка встановлена рішенням суду у справі № 910/10475/21 та у подальшому зменшувалась на суми оплат, здійснених відповідачем за період з 01.06.2021 по 31.12.2021 включно.
Згідно усталеної практики Верховного Суду день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних.
Враховуючи наявну в матеріалах справи інформацію про надходження коштів на рахунки ТОВ "Запоріжжяелектропостачання" за період з 01.06.2021 по 31.12.2021 (а.с. 62-70 т. 1), судом встановлено, що позивачем не включено день фактичної сплати суми заборгованості відповідачем в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та 3% річних у даній справі (а.с. 55-59 т. 1).
При цьому суд звертає увагу, що не зважаючи на те, що у прохальній частині позовної заяви позивач заявив до стягнення з відповідача інфляційні нарахування та 3% річних за період з 01.06.2021 по 31.12.2021 включно, фактично 31.12.2021 - останній день погашення відповідачем основної заборгованості за Договором за період з ІІІ декади вересня 2020 року по ІІІ декаду січня 2021 року, не було включено до розрахунків інфляційних нарахувань та 3% річних. З огляду на наведене, спростовуються відповідні доводи відповідача у відзиві на позовну заяву.
Здійснивши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" перевірку наданих позивачем розрахунків інфляційних нарахувань у сумі 1 542 742,55 грн та 3% річних у сумі 206 708,29 грн, суд установив їх відповідність приписам чинного законодавства та обставинам даної справи, визнає їх обґрунтованими та арифметично вірними. 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20 листопада 2020 року у справі № 910/13071/19 роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Верховний Суд у постанові від 23.09.2021 у справі № 924/2/21, перевіряючи правильність нарахування сукупного індексу інфляції відповідно до статті 625 ЦК України, зазначив, що такий індекс має заокруглюватися до десяткового числа після коми. Зазначений правовий висновок також застосував Верховний Суд у постанові від 17.01.2024 у справі № 910/18308/21.
Доводи відповідача про те, що позивач здійснив розрахунок інфляційних втрат на щоденній основі, а не помісячно; з урахуванням місяців, у яких оплата заборгованості відбувалась до 15 числа місяця; без заокруглення індексу інфляції до десяткового числа після коми, не знайшли свого підтвердження при перевірці розрахунку інфляційних втрат, здійсненої судом за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга". 
Додатково суд звертає увагу, що заперечуючи проти здійснених позивачем розрахунків інфляційних нарахувань та 3% річних, відповідач не надав суду відповідні контррозрахунки
З огляду на наведене, відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами вірність наданих позивачем розрахунків інфляційних нарахувань та 3% річних.
Твердження відповідача про відсутність вини НЕК "Укренерго" у затримці оплати послуг, наданих позивачем, що виключає можливість застосування відповідальності за порушення зобов`язання, судом відхиляються як безпідставні з огляду на таке.
Частиною першою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Інфляційні втрати та проценти річних є спеціальним видом цивільно-правової відповідальності за прострочення грошового зобов`язання і входять до складу такого зобов`язання (постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18).
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі № 903/602/24: саме три проценти річних є законодавчо встановленим розміром процентів річних, які боржник повинен сплатити у разі неналежного виконання грошового зобов`язання. Три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) є мінімальним розміром процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником. Тому зменшення судом процентів річних можливе лише до такого розміру, тобто не менше ніж три проценти річних (п. 117); інфляційні втрати є наслідком інфляційних процесів в економіці, вони об`єктивно виникають унаслідок знецінення грошових коштів, а їх стягнення є компенсацією за понесені втрати (п. 123); компенсація кредитору інфляційних втрат згідно з положеннями частини другої статті 625 Цивільного кодексу України є мінімальною гарантією захисту його інтересів, яка забезпечує збереження цінності грошових коштів протягом прострочення оплати боржником відповідних товарів, робіт чи послуг (п. 124); інфляційні втрати не є штрафними санкціями чи платою боржника за користування коштами кредитора, вони входять до складу грошового зобов`язання і є способом захисту майнового права та інтересу (п. 125); Верховний Суд у своїй практиці послідовно дотримується правової позиції щодо неможливості зменшення розміру інфляційних втрат - висновки про це викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року у справі № 904/4334/22, від 24 січня 2024 року у справі № 917/991/22, від 01 жовтня 2024 року у справі № 910/18091/23 та від 05 листопада 2024 року у справі № 902/43/24, а також у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 712/4975/22 (п. 126).
Враховуючи викладене, оцінивши подані докази в порядку ст. 86 ГПК України, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги про стягнення з відповідача 206 708,29 грн 3% річних та 1 542 742,55 грн інфляційних втрат підлягають задоволенню у повному обсязі.
Надаючи оцінку доводам учасників судового процесу, судом враховано, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ч. 5 ст. 236 ГПК України).
Відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 238 ГПК України у мотивувальній частині рішення зазначається, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Разом з цим судом враховано, що у справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
З урахуванням наведеного, суд зазначає, що решта долучених до матеріалів справи доказів та доводів учасників справи була ретельно досліджена судом і не спростовує наведених вище висновків стосовно наявності підстав для задоволення позову у повному обсязі.
Щодо клопотання відповідача про відстрочення виконання рішення суду у справі № 910/14302/25 на 1 (один) рік з дня ухвалення відповідного рішення. 
Згідно даного клопотання відповідач вказав на наявність обставин, які, на його думку, свідчать про наявність правових підстав для надання відстрочки виконання рішення суду у даній справі, а саме:
- НЕК "Укренерго" як оператор системи передачі зобов`язаний виконувати вимоги Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з передачі електричної енергії, затверджених постановою НКРЕКП від 09.11.2017 № 1388 (далі - Ліцензійні умови);
- враховуючи пп. 15, 43 п. 2.3, абз. 12 п. 1.4 Ліцензійних умов, НЕК "Укренерго" не може спрямувати на виконання рішення у даній справі кошти, для яких Регулятор у структурі тарифу визначив інші напрямки витрат. Більше того, передбачені структурою тарифу кошти, одночасно не перебувають у розпорядженні НЕК "Укренерго", а мають бути отримані і витрачені за визначеними напрямками протягом 12 місяців, за умови 100% оплати послуг користувачами послуг-учасниками ринку електроенергії;
- НЕК "Укренерго" є єдиним підприємством в Україні, що виконує функції оператора системи передачі - юридичної особи, відповідальної за експлуатацію, диспетчеризацію, забезпечення технічного обслуговування, розвиток системи передачі та міждержавних ліній електропередачі, а також за забезпечення довгострокової спроможності системи передачі щодо задоволення обґрунтованого попиту на передачу електричної енергії;
- відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про критичну інфраструктуру" до життєво важливих функцій та/або послуг, порушення яких призводить до негативних наслідків для національної безпеки України, належить, зокрема, енергозабезпечення, наразі НЕК "Укренерго" забезпечує: баланс виробництва і споживання електроенергії і потужності в енергосистемі в режимі реального часу, експлуатацію та розвиток магістральних і міждержавних електромереж; паралельну роботу енергосистеми України з енергосистемами сусідніх країн;
- загальновідомими та, відповідно, такими, що не підлягають доказуванню, є обставини того, що діяльність енергетичної інфраструктури НЕК "Укренерго" є надзвичайно важливою для держави, необхідності забезпечення безперебійної роботи енергетичної системи НЕК "Укренерго" в умовах воєнного стану є очевидною, масовані ракетні обстріли об`єктів енергетичної інфраструктури України призвели до дефіциту електричної потужності; 
- численні пошкодження об`єктів Об`єднаної енергетичної системи України внаслідок бойових дій та терористичних актів держави-агресора вимагають додаткових витрат НЕК "Укренерго" для аварійних ремонтних робіт і відновлення енергопостачання, що є критично важливим, особливо в умовах опалювального періоду, для недопущення гуманітарної катастрофи всеукраїнського масштабу;
- при укладенні договору сторони не могли передбачити наведені виняткові обставини, зокрема, масовані обстріли об`єктів енергетичної інфраструктури; 
- невідкладне виконання рішення у справі не є можливим, а спроба примусового стягнення з відповідача коштів, не передбачених фінансовим планом, можливий арешт рахунків та інші заходи виконавчого провадження перешкоджатиме нормальній операційній роботі відповідача як оператора системи передачі, ефективному та надійному функціонуванню системи передачі і ринку електричної енергії в цілому, що ставить під загрозу безперебійне постачання електричної енергії споживачам, а також створює ризики надзвичайних ситуацій на ринку електричної енергії.
З огляду на наведене, враховуючи специфіку відносин, які існують на ринку електричної енергії в Україні, з метою забезпечення оптимального балансу інтересів сторін у спорі та запобігання настанню негативних наслідків для відповідача і енергетичного сектору країни загалом, беручи до уваги добросовісність поведінки відповідача та винятковість обставин, що склались на ринку електричної енергії, відповідач просить суд надати відстрочку виконання рішення суду у даній справі на 1 (один) рік.
Частиною 1 ст. 239 ГПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.
Частиною 1 статті 331 ГПК України встановлено, що за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення.
Відповідно до частин 3, 4 статті 331 ГПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. 
Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови (ч. 5 ст. 331 ГПК України).
Відстрочка - це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.
Підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк. Відстрочка виконання рішення допускається у виняткових випадках і залежно від обставин справи.
Вирішуючи питання про відстрочку виконання рішення суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Винятковість обставин, які повинні бути встановлені судом щодо надання відстрочки виконання судового рішення, повинні бути підтверджені відповідними засобами доказування.
Особа, яка подала заяву про відстрочку виконання рішення, повинна довести наявність обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у даній справі. 
Оскільки ГПК України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання, то суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами норм ГПК України.
Відстрочення виконання судового рішення є правом суду, а не його обов`язком, а обґрунтування пов`язаних з цим обставин та подання доказів, які свідчать про наявність обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, покладається на зацікавлену особу.
В силу приписів ч. 1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Подані докази мають бути належними, допустимими, достовірними, вірогідними (ст. 76-79 ГПК України).
Проаналізувавши наведені відповідачем у клопотанні підстави та надані документи, суд дійшов висновку, що відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтвердили неможливість виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі № 910/14302/25 та не доведено суду винятковості обставин, що унеможливлюють виконання даного рішення суду.
Частиною 4 статті 11 ГПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України", заява № 60750/00, зазначено, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина "судового розгляду".
Суд зазначає, що положеннями п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 326 ГПК України закріплено принцип обов`язковості рішень суду, згідно із яким судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковим на всій території України. Відповідно до ч. 2 ст. 326 ГПК України невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до ст. 129-1 Конституції України держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2012 №18-рп/2012 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. У рішенні Конституційного Суду України від 25.04.2012 у справі №11-рп/2012 зазначено, що невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
У зв`язку з тим, що відстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні суди, в цілях вирішення питання про можливість їх надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Конвенції, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки та розстрочки виконання судового рішення.
Судом враховано, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, за певних обставин затримка з виконання судового рішення може бути виправданою, але затримка не може бути такою, що спотворює сутність гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції права (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Іммобільяре Саффі проти Італії", № 22774/93, п. 74), а також судом взято до уваги те, що існування заборгованості, підтверджене обов`язковими та такими, що підлягають виконанню судовими рішеннями, надає особі, на чию користь воно було винесено, "легітимні сподівання" на те, що заборгованість буде сплачено та така заборгованість становить "майно" цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008 року, заява № 3236/03, п. 43).
З урахуванням підстав, умов та меж надання відстрочки виконання судового рішення судом встановлено, що безпідставне надання відстрочки та розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника, порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення.
Суд звертає увагу, що відповідач просить суд відстрочити виконання рішення суду у справі № 910/14302/25 на 1 (один) рік, проте жодним чином не обґрунтовує запропонований термін відстрочення і не надає жодних доказів на підтвердження того, що внаслідок такого відстрочення рішення суду у даній справі буде виконане.
Суд відзначає, що отримання і витрачення відповідачем коштів за визначеними напрямками та за умови 100% оплати послуг користувачами послуг-учасниками ринку електроенергії, не може вважатися обставиною, яка може слугувати підставою для відстрочення виконання рішення, оскільки обов`язковість судових рішень, яка передбачена статтею 129-1 Конституції України, не залежить від наявності чи відсутності у боржника коштів. 
Суд також відзначає, що масовані обстріли об`єктів енергетичної інфраструктури, численні пошкодження об`єктів критичної інфраструктури внаслідок бойових дій та терористичних актів держави-агресора, які вимагають додаткових витрат для аварійних, ремонтних робіт, не є безумовною підставою для відстрочення виконання рішення суду відповідачем та у повній мірі стосуються обох сторін, впливають на фінансове становище обох сторін.
Крім того, як встановлено судом, з позовом у даній справі № 910/14302/25 позивач звернувся до суду у зв`язку із затримкою виконання зобов`язань з погашення заборгованості (основного боргу) за Договором у сумі 20 433 511,59 грн за період з ІІІ декади вересня 2020 року по ІІІ декаду січня 2021, яка встановлена судами у справі № 910/10475/21.
Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та з урахуванням принципів розумності та справедливості, балансу інтересів сторін та права на справедливий судовий розгляд, яке може бути порушене у випадку довготривалого невиконання рішення суду, а також те, що рішення суду є обов`язковим до виконання та має бути виконане, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відстрочки виконання рішення суду у даній справі.
Стосовно розподілу судових витрат.
Відповідно до частин 1, 2, 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. 
Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. 
Позивачем у позовній заяві наведено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, який складається з суми судового збору, сплаченого позивачем за подання позовної заяви із застосуванням коефіцієнту 0,8 для пониження ставки судового збору у зв`язку з поданням позовної заяви в електронній формі.
Відповідач попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, до суду не подав.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи приписи статті 129 ГПК України та задоволення позовних вимог у повному обсязі, судовий збір у сумі 20 993,40 грн покладається на відповідача.
Керуючись ст. 4, 13, 73-80, 86, 123, 124, 129, 236-241, 327 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "НАЦІОНАЛЬНА ЕНЕРГЕТИЧНА КОМПАНІЯ "УКРЕНЕРГО" (Україна, 01032, місто Київ, вул. Симона Петлюри, будинок 25, ідентифікаційний код 00100227) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЗАПОРІЖЖЯЕЛЕКТРОПОСТАЧАННЯ" (Україна, 69063, Запорізька обл., місто Запоріжжя, вул.Олександрівська, будинок 35, ідентифікаційний код 42093239) 206 708,29 грн 3% річних (двісті шість тисяч сімсот вісім гривень 29 копійок) та 1 542 742,55 грн (один мільйон п`ятсот сорок дві тисячі сімсот сорок дві гривні 55 копійок) інфляційних втрат, 20 993,40 грн (двадцять тисяч дев`ятсот дев`яносто три гривні 40 копійок) судового збору.
3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).
Рішення господарського суду може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. 253, 254, 256-259 ГПК України з урахуванням підпункту 17.5 пункту 17 Розділу XI «Перехідні положення» ГПК України.

Повне рішення складено 17.03.2026.

Суддя Оксана ГУМЕГА