ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/1010/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Богатиря К.В., Ярош А.І.

секретар судового засідання: Полінецька В.С.

за участю представників учасників справи:
від Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське», м.Миколаїв- не з`явився;
від «OASIS EXIM FZ-LLC», UNITED ARAB EMIRATES- не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське», м.Миколаїв
на додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.12.2025 року суддя першої інстанції Семенчук Н.О.
у справі № 915/1010/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське», м. Миколаїв
до відповідача «OASIS EXIM FZ-LLC», UNITED ARAB EMIRATES
про стягнення заборгованості у сумі 6 277 581,12 доларів США, що еквівалентно 262 355 181 грн 20 коп.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог, рішення та додаткового рішення суду першої інстанції.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське» звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до «OASIS EXIM FZ-LLC», UNITED ARAB EMIRATES, в якій просило суд стягнути з «OASIS EXIM FZ-LLC» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське», м. Миколаїв заборгованість за поставлений товар на загальну суму 10 496 242,49 доларів США, з яких:
6 277 581,12 доларів США, що еквівалентно 262 355 181,20 грн., за контрактом за №2024/0508 від 05.08.2024,
3 272 661,37 доларів США, що еквівалентно 136 772 373,04 грн., за контрактом за №2024/0608/1 від 06.08.2024,
946 000,00 доларів США, що еквівалентно 39 535 610,40 грн., за контрактом за №2025/1401 від 14.01.2025.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 07.08.2025 року, постановленою під час розгляду господарської справи № 915/1010/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське» до «OASIS EXIM FZ-LLC» про стягнення заборгованості, на підставі ст. 173 Господарського процесуального кодексу України роз`єднано позовні вимоги у вказаній справі та виділено в самостійні провадження:
позовні вимоги про стягнення заборгованості у сумі 6 277 581,12 доларів США, що еквівалентно 262 355 181,20 грн, за контрактом № 2024/0508 від 05.08.2024 (справа № 915/1010/25);
позовні вимоги про стягнення заборгованості у сумі 3 272 661,37 доларів США, що еквівалентно 136 772 373,04 грн, за контрактом № 2024/0608/1 від 06.08.2024 (справа № 915/1172/25);
позовні вимоги по стягненню заборгованості у сумі 946 000,00 доларів США, що еквівалентно 39 535 610,40 грн., за контрактом за №2025/1401 від 14.01.2025 (справа №915/1173/25).
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 18.11.2025 у справі №915/1010/25 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з «OASIS EXIM FZ-LLC» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське» заборгованість у сумі 6 277 581,12 доларів США, що еквівалентно 262 355 181,20 грн за контрактом за №2024/0508 від 05.08.2024.
26.11.2025 через підсистему «Електронний суд» до Господарського суду Миколаївської області від Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське» надійшла заява, в якій останній просить суд вирішити питання розподілу судових витрат, понесених Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське», а саме: - стягнути 50% судового збору з «OASIS EXIM FZ-LLC» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське»; - повернути 50% судового збору з Державного бюджету України у зв`язку з визнанням позову відповідачем.
В обґрунтування заяви останній зазначає, що відповідачем — «OASIS EXIM FZ-LLC» — було подано заяву про визнання позову до початку розгляду справи по суті, що підтверджується матеріалами справи, зокрема заявою №1010 від 18.08.2025 (вх. №11904/25 від 19.08.2025), поданою через підсистему «Електронний суд».
Позовні вимоги у справі №915/1010/25 були судом задоволені у повному обсязі, що підтверджується рішенням Господарського суду Миколаївської області від 18.11.2025.
З огляду на те, що визнання позову відповідачем відбулося до початку розгляду справи по суті, відповідно до ст. 130 Господарського процесуального кодексу України позивач має право на повернення 50 відсотків судового збору з Державного бюджету України.
Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю, 50 відсотків судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.
Таким чином, позивач вважає, що наявні правові підстави для розподілу судових витрат у спосіб, зазначений у заяві.
Додатковим рішенням Господарського суду Миколаївської області від 08.12.2025 року у справі №910/1010/25 (суддя Семенчук Н.О.) заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське» задоволено частково; стягнуто з «OASIS EXIM FZ-LLC» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське» судовий збір у розмірі 847 840 грн.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спір між сторонами виник внаслідок неправомірних дій відповідача, який не виконав зобов`язання за договором щодо оплати поставленого товару, у зв`язку з чим наявні підстави для покладення судових витрат на відповідача в повному обсязі відповідно до ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.
Суд зазначив, що, незважаючи на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, положення ст. 130 Господарського процесуального кодексу України щодо повернення 50% судового збору з Державного бюджету України не підлягають застосуванню у даному випадку, оскільки це суперечило б компенсаційній природі судових витрат та призвело б до покладення витрат, спричинених неправомірною поведінкою відповідача, на державу.
З урахуванням викладеного суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у повному обсязі без його часткового повернення з державного бюджету.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське», м.Миколаїв з додатковим рішенням суду першої інстанції не погодилося, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просило суд скасувати додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.12.2025 року у справі №915/1010/25 та ухвалити нове рішення, яким стягнути 50% судового збору з «OASIS EXIM FZ-LLC» у розмірі 423 920 грн на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське» та повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське» 50% судового збору у розмірі 423 920 грн з Державного бюджету України.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права та вимог процесуального закону. 
Зокрема, за доводами апеляційної скарги, апелянт наполягає на тому, що:
суд першої інстанції неправильно застосував положення ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, оскільки відсутні встановлені судом обставини, які б свідчили про виникнення спору внаслідок неправильних дій відповідача у розумінні зазначеної норми;
висновки суду про наявність підстав для застосування ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України не відповідають змісту рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.11.2025, у якому не встановлено фактів зловживання процесуальними правами або інших неправомірних дій відповідача;
суд безпідставно не застосував спеціальну норму ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України, яка підлягала застосуванню, оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті;
положення ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України мають імперативний характер та підлягають обов`язковому застосуванню судом за наявності передбачених нею умов, які у даній справі є встановленими;
сам факт порушення відповідачем договірного зобов`язання не є достатньою підставою для застосування ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України та не може ототожнюватися з «неправильними діями сторони» у розумінні процесуального закону;
суд першої інстанції фактично вийшов за межі встановлених обставин справи, оскільки зробив висновки, які не містяться у мотивувальній частині основного рішення від 18.11.2025;
додаткове рішення не відповідає вимогам ст. 236 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не є достатньо обґрунтованим та ухвалене з неправильним застосуванням норм процесуального права;
судом порушено принцип правової визначеності та єдності судової практики, оскільки не враховано правові висновки Верховного Суду щодо застосування ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України;
за наявності визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд був зобов`язаний вирішити питання про повернення 50% судового збору з Державного бюджету України та покладення решти витрат на відповідача.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 28.01.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське», м.Миколаїв на додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.12.2025 року у справі №915/1010/25, справу призначено до розгляду.
Представники учасників справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, про що свідчать наявні у матеріалах справи довідки про доставку до їх електронних кабінетів ухвали про відкриття апеляційного провадження. Про причини неявки в судове засідання не повідомили, будь-яких заяв чи клопотань суду не надали.
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнов проти України», відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення учасників сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є їх правом, а не обов`язком, явка учасників судового процесу ухвалами суду не визнана обов`язковою, учасники справи скористались своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, затягування строку розгляду скарги в даному випадку може призвести до порушення прав особи, яка з`явилася до суду апеляційної інстанції, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників учасників справи.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське», м.Миколаїв не потребує задоволення, а додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.12.2025 року у справі №915/1010/25 не потребує скасуванню, виходячи з наступного.

Господарським судом Миколаївської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Як вже було зазначено вище за текстом постанови, Товариство з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське», м. Миколаїв звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до «OASIS EXIM FZ-LLC», UNITED ARAB EMIRATES, в якій просило суд стягнути з «OASIS EXIM FZ-LLC» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське», м. Миколаїв заборгованість за поставлений товар на загальну суму 10 496 242,49 доларів США, з яких:
6 277 581,12 доларів США, що еквівалентно 262 355 181,20 грн., за контрактом за №2024/0508 від 05.08.2024,
3 272 661,37 доларів США, що еквівалентно 136 772 373,04 грн., за контрактом за №2024/0608/1 від 06.08.2024,
946 000,00 доларів США, що еквівалентно 39 535 610,40 грн., за контрактом за №2025/1401 від 14.01.2025.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 07.08.2025 року, постановленою під час розгляду господарської справи № 915/1010/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське» до «OASIS EXIM FZ-LLC» про стягнення заборгованості, на підставі ст. 173 Господарського процесуального кодексу України роз`єднано позовні вимоги у вказаній справі та виділено в самостійні провадження:
позовні вимоги про стягнення заборгованості у сумі 6 277 581,12 доларів США, що еквівалентно 262 355 181,20 грн, за контрактом № 2024/0508 від 05.08.2024 (справа № 915/1010/25);
позовні вимоги про стягнення заборгованості у сумі 3 272 661,37 доларів США, що еквівалентно 136 772 373,04 грн, за контрактом № 2024/0608/1 від 06.08.2024 (справа № 915/1172/25);
позовні вимоги по стягненню заборгованості у сумі 946 000,00 доларів США, що еквівалентно 39 535 610,40 грн., за контрактом за №2025/1401 від 14.01.2025 (справа №915/1173/25).
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 18.11.2025 у справі №915/1010/25 позовні вимоги задоволено. Стягнуто з «OASIS EXIM FZ-LLC» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське» заборгованість у сумі 6 277 581,12 доларів США, що еквівалентно 262 355 181,20 грн., за контрактом за №2024/0508 від 05.08.2024.
26.11.2025 через підсистему «Електронний суд» до Господарського суду Миколаївської області від Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське» надійшла заява, в якій останній просить суд вирішити питання розподілу судових витрат понесених Товариством з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське», а саме: - стягнути 50% судового збору з «OASIS EXIM FZ-LLC» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське»; - повернути 50% судового збору з Державного бюджету України, у зв`язку з визнанням позову відповідачем.
Додатковим рішенням Господарського суду Миколаївської області від 08.12.2025 року у справі №910/1010/25 (суддя Семенчук Н.О.) заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське» задоволено частково; стягнуто з «OASIS EXIM FZ-LLC» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське» судовий збір у розмірі 847 840 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у повному обсязі без його часткового повернення з державного бюджету, оскільки спір між сторонами виник внаслідок неправомірних дій відповідача, який не виконав зобов`язання за договором щодо оплати поставленого товару, у зв`язку з чим наявні підстави для покладення судових витрат на відповідача в повному обсязі відповідно до ч. 9 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарги, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Згідно з ч.1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Відповідно до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Частиною 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19 зазначила, що процесуальним законом не визначено поняття неправильних дій сторони. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим.
Наведена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною (постанова Верховного Суду від 08.04.2021 у справі № 905/716/20).
Суд має застосовувати зазначені положення процесуального закону за наявності одночасно у сукупності таких умов: 1) вирішення судом спору по суті; 2) встановлення судом одного із таких випадків: зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони. Зміст вказаної норми також свідчить про те, що останньою встановлено дискреційне повноваження суду, тобто його право, а не обов`язок здійснити розподіл судових витрат у вищезазначений спосіб. При цьому висновок суду про необхідність покладення судових витрат на сторону, внаслідок неправильних дій якої виник спір, повинен бути належним чином обґрунтованим. (схожі правові висновки викладено в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.07.2022 у справі № 910/18790/19, від 31.05.2022 у справі № 927/515/21, від 25.11.2021 у справі № 904/5929/19 та додаткових постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.07.2022 у справі № 910/18790/19, від 04.03.2021 у справі № 916/376/19).
В той же час судові витрати у справі у випадку ухвалення судом рішення по справі по суті спору також покладаються на сторону – відповідача у справі пропорційно задоволеним вимогам за нормами ч.5 ст.129 Господарського процесуального кодексу України, тобто, відшкодовуються позивачеві винною стороно.
Отже, суд апеляційної інстанції виходить з того, що положення частини першої статті 130 Господарського процесуального кодексу України не можуть застосовуватись відокремлено та без урахування інших норм процесуального закону, які регулюють розподіл судових витрат залежно від обставин виникнення спору та поведінки його учасників, тобто, тільки у сукупності, виходячи з конкретних обставин у кожній конкретній справі.
Так, за змістом частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України у випадку, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Наведена норма є спеціальним процесуальним механізмом, спрямованим на забезпечення справедливого розподілу судових витрат у разі, коли саме поведінка певної сторони зумовила необхідність звернення до суду та здійснення судового розгляду.
Колегія суддів враховує, що у цій справі звернення позивача до суду було обумовлено невиконанням відповідачем договірного грошового зобов`язання щодо оплати поставленого товару. Саме порушення відповідачем умов контракту №2024/0508 від 05.08.2024 спричинило виникнення спору та необхідність судового захисту права позивача. Подальше визнання позову не спростовує того, що спір виник саме внаслідок неналежної поведінки відповідача, і не усуває вже понесених позивачем витрат, пов`язаних із зверненням до суду.
Отже, для цілей застосування частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України вирішальним є не лише факт подальшого визнання позову, а, насамперед, причина виникнення спору. Якщо потреба у судовому захисті була викликана порушенням відповідачем свого обов`язку, саме на нього можуть бути покладені судові витрати у повному обсязі у відповідності до норм ст.129 Господарського процесуального кодексу у їх сукупності.
При цьому, суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апелянта про те, що сам факт невиконання договірного зобов`язання не може вважатися «неправильними діями сторони» у розумінні частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Таке тлумачення є надмірно звуженим і не відповідає змісту наведеної норми. Процесуальний закон не пов`язує поняття неправильних дій сторони виключно із зловживанням процесуальними правами; навпаки, законодавець розмежовує дві самостійні підстави для застосування цієї норми: або зловживання процесуальними правами, або виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони. Тому неналежне виконання договірного зобов`язання, яке стало безпосередньою причиною спору, може бути враховане судом як неправильні дії сторони для цілей розподілу судових витрат.
Посилання скаржника на те, що у рішенні Господарського суду Миколаївської області від 18.11.2025 не встановлено фактів зловживання процесуальними правами, судовою колегією відхиляються, оскільки, по-перше, воно не оскаржено позивачем і набрало законної сили, по-друге, не спростовує правильності висновків суду першої інстанції у додатковому рішенні, оскільки застосування процесуальних норм права у даній справі ґрунтується не на зловживанні процесуальними правами, а на встановленні іншої передбаченої цією нормою обставини, а саме, виникнення спору внаслідок неправильних дій відповідача.
Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги про імперативний характер частини першої статті 130 Господарського процесуального кодексу України та обов`язковість повернення у будь-якому випадку 50 відсотків судового збору з державного бюджету. Застосування цієї норми не виключає повноваження суду, якщо обставини справи свідчать, що спір виник саме з вини відповідача, покласти судові витрати на винну сторону у повному обсязі за результатами вирішення спору по суті. Інше тлумачення призводило б до того, що частина витрат, спричинених неналежною поведінкою відповідача, фактично покладалась би на державу, що суперечить як компенсаційній природі судового збору, так і загальним засадам розподілу судових витрат у господарському процесі.
Аналогічний підхід щодо необхідності належного врахування причин виникнення спору та дискреційного характеру повноваження суду, передбаченого, зокрема, частиною дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України, викладений у постановах Верховного Суду від 25.11.2021 у справі №904/5929/19, від 31.05.2022 у справі №927/515/21, від 12.07.2022 у справі №910/18790/19, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19.
Доводи апеляційної скарги про те, що у мотивувальній частині рішення Господарського суду Миколаївської області від 18.11.2025 відсутні висновки щодо виникнення спору внаслідок неправильних дій відповідача, а відтак відсутні підстави для застосування частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія також не приймає до уваги, знову ж таки, по-перше, що в даному випадку суд апеляційної інстанції не переглядає у даній справі зазначене скаржником рішення місцевого господарського суду, по-друге, зі змісту частини дев`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що застосування цієї норми пов`язується з встановленням судом обставин, які свідчать про виникнення спору внаслідок неправильних дій сторони саме при розгляді судом питання щодо судових витрат, яке не розглядалося при ухваленні рішення, яким вирішено спір між сторонами по суті.
І тільки, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, у тому числі шляхом ухвалення додаткового рішення, суд має право надати оцінку обставинам виникнення спору на підставі встановлених у справі фактів та досліджених доказів.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, звернення позивача до суду було зумовлено невиконанням відповідачем договірних зобов`язань щодо оплати поставленого товару, що і стало безпосередньою причиною виникнення спору між сторонами.
Таким чином, встановлені судом обставини справи об`єктивно свідчать про те, що спір виник саме внаслідок неналежного виконання відповідачем своїх зобов`язань, що, у свою чергу, надає суду підстави для застосування норм статті 129 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Вказаний підхід узгоджується з правовою природою додаткового рішення як процесуального механізму, спрямованого на усунення неповноти основного рішення, зокрема, щодо вирішення питання про судові витрати, та не потребує повторного встановлення обставин справи, які вже були предметом дослідження суду при розгляді спору по суті.
Доводи апеляційної скарги з посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у додатковій постанові від 07.07.2021 у справі №910/12876/19, а також на постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, колегія суддів вважає в даному випадку нерелевантними з підстав, що викладені вище, зокрема, саме в додатковому рішенні суд зробив обгрунтований висновок про покладення судових витрат на відповідача, оскільки спір виник у зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання за договором поставки, що стало безпосередньою причиною звернення позивача до суду і навість після заяви відповідача про визнання суми боргу, позивач не звертався до суду ані з заявою щодо відмови від позову, ані після переходу до розгляду справи по суті з заявою про закриття провадження у справі в зв`язку з відсутністю предмету спору за нормами ст.130 Господарського процесуального кодексу України, що свідчить про відсутність в даному випадку домовленості між сторонами щодо всіх спірних питань і необхідності їх врегулювання саме шляхом ухвалення судом рішення про стягнення з відповідача заявлених позивачем позовних вимог.
Тобто, у кожному конкретному випадку суд має оцінювати обставини справи в їх сукупності, і застосування норм ст.129 Господарського процесуального кодексу України здійснюється судом у конкретній справі, виходячи з її призначення, як процесуальної санкції, спрямованої на справедливий розподіл судових витрат залежно від причин виникнення спору та результатів його вирішення судом.
Крім того, колегія суддів бере до уваги, що при зверненні з первісною позовною заявою позивачем було сплачено судовий збір у загальному розмірі 847 840 грн за сукупністю кількох позовних вимог, які в подальшому були роз`єднані ухвалою суду від 07.08.2025. Відповідно до частини шостої статті 6 Закону України «Про судовий збір» у разі роз`єднання судом позовних вимог судовий збір, сплачений за подання позову, не повертається і перерахунок не здійснюється, а після роз`єднання судом позовних вимог судовий збір повторно не сплачується. За таких обставин саме у межах цієї справи суд першої інстанції був уповноважений здійснити остаточний розподіл понесених позивачем судових витрат.
З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про покладення на відповідача судового збору у повному обсязі в сумі 847 840 грн та про відмову у задоволенні вимоги щодо повернення 50 відсотків судового збору з Державного бюджету України, виходячи з норм процесуального права щодо розподілу судових витрат у їх сукупності.
Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди апелянта з таким способом розподілу судових витрат та до власного тлумачення норм процесуального права, однак не спростовують встановлених судом першої інстанції обставин, не доводять неправильного застосування ним норм права та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного додаткового рішення з мотивів, викладених судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське», м.Миколаїв не підлягає задоволенню, а додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.12.2025 року у справі № 915/1010/25 відповідає вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається з мотивів, викладених судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст. 123, 126, 129, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Сільськогосподарське виробниче підприємство «Снігурівське», м.Миколаїв на додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.12.2025 року у справі №915/1010/25 залишити без задоволення, додаткове рішення Господарського суду Миколаївської області від 08.12.2025 року у справі №915/1010/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбачені ст. 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 26.03.2026 року.

Головуючий суддя Г.І. Діброва

Судді К.В. Богатир

А.І. Ярош