Справа № 159/9424/25
Провадження № 1-кп/159/290/26

КОВЕЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 року м. Ковель 

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі
головуючого судді -      ОСОБА_1 ,
за участю
секретаря судового засідання -    ОСОБА_2 ,
прокурора -     ОСОБА_3 ,
обвинуваченого -      ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 12025030550001285 від 25.10.2025, та долучені до нього матеріали стосовно обвинувачення

ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , уродженця села Городно Любомльського району Волинської області, громадянина України, з середньою-спеціальною світою, одруженого, працюючого вантажником приватного виробничо-торгового підприємства «ЮКОН», зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого — вироком Любомльського районного суду Волинської області від 10.12.2025 до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, із застосуванням положень ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік.

у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 Кримінального кодексу України,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_4 , будучи визнаним винуватим постановою Любомльського районного суду Волинської області від 07.04.2025 року у справі № 163/675/25 яка набрала законної сили 18.04.2025, та якою останнього позбавлено права керування транспортними засобами строком на 1 рік, діючи умисно, достовірно знаючи про наявність вказаної постанови суду та усвідомлюючи, що він є позбавленим права керування транспортним засобом, з метою невиконання вказаної постанови суду, маючи реальну можливість її виконати, підриваючи авторитет органів правосуддя України, в порушення ч. 1 ст. 129-1 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», відповідно до якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх службовими та посадовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України, вчинив дії щодо ухилення від виконання постанови суду, що набрала законної сили, та продовжував керувати транспортним засобом, вчинивши умисне невиконання даного судового рішення.
Так ОСОБА_4 24 жовтня 2025 року близько 12 години, не маючи права керування транспортними засобами, керував автомобілем марки «Тата», державний номерний знак НОМЕР_2 по вул. Миколи Пирогова м. Ковель Ковельського району Волинської області, де на підставі п. 3 ст. 35 закону України «Про Національну поліцію» був зупинений службовими особами Ковельського РУП ГУНП у Волинській області, чим порушив постанову Любомльського районного суду Волинської області у справі №163/675/25 від 07 квітня 2025, яка набрала законної сили 18 квітня 2025 року. 
Отже, ОСОБА_4  умисно не виконував постанову суду, що набрала законної сили, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 382 КК України.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 підтвердив фактичні обставини вчиненого діяння за обставин вказаних в обвинувальному акті, повідомив, що йому було відомо про те що постановамиЛюбомльського районного суду від 07.04.2025 його було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк один рік. Обвинувачений зазначив, що працював водієм на підприємстві «Світязь» атому мав виконувати роботу — керувати транспортним засобом, щоб отримувати дохід і заробляти собі на життя. 24.10.2025 коли він керував транспортним засобом марки Тата, його зупинили працівники поліції у зв`язку з поганим освітленням номеру та встановили, що він позбавлений права керування транспортними засобами. Обвинувачений додатково повідомив, що є учасником бойових дій, має на утриманні 3 неповнолітніх дітей, визнав  вину, шкодує про вчинене, зробив для себе відповідні висновки про недопустимість подібної поведінки в майбутньому. Також повідомив, що офіційно працевлаштований, отримує приблизно 20 000,00 грн на місяць, готовий понести покарання, просив суд суворо не карати.

Зважаючи на те, що обвинувачений в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованих йому кримінального правопорушення при обставинах, викладених у обвинувальному акті, беручи до уваги, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і суд встановив, що учасники судового провадження, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч. 3 ст. 349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини провадження у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового провадження, які просили розглядати кримінальне провадження, в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.
З урахуванням наведеного, вивчивши обвинувальний акт, допитавши обвинуваченого, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, та стосуються речових доказів і процесуальних витрат, суд вважає доведеною вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України, що полягало в умисному невиконанні постанов суду, що набрали законної сили.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд, відповідно до вимог статей 50, 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини.
Діяння, яке вчинив обвинувачений, відповідно до ст. 12 КК України, є нетяжким злочином.
Обставинами, які пом`якшують покарання суд визнає щире каяття обвинуваченого та визнання вини.
Обставини, які обтяжують покарання в обвинувальному акті не встановлені.
Також, обираючи обвинуваченому  ОСОБА_4 вид та міру покарання, суд виходить із характеру діянь, обстановки, способу, місця і часу вчинення кримінального правопорушення, враховує форму та ступінь його вини, яка полягає в прямому умислі; обставини, які характеризують поведінку обвинуваченого до вчинення, а також, які безпосередньо пов`язані із вчиненням кримінального правопорушення, а також обставини, які характеризують поведінку обвинуваченого після вчинення кримінального правопорушення; враховує дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має статус учасника бойових дій, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, офіційно працевлаштований та має постійний дохід.
Обставин для застосування положень ст. 69, ст. 75 КК України та обставин, які б унеможливлювали понесення обвинуваченим покарання, суд не встановив.
З врахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що обвинуваченому  ОСОБА_4 слід призначити покарання у виді штрафу у межах санкції ч. 1 ст. 382 КК України.
На переконання суду таке покарання відповідатиме принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде справедливим і співмірним вчиненому, достатнім та необхідним для виправлення обвинуваченого та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як самим обвинуваченим, так і іншими особами, а також не є надто суворим чи м`яким.

Водночас суд встановив, що обвинуваченого вироком Любомльського районного суду Волинської області від 10.12.2025 засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік та із застосуванням положень ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік з покладенням на нього обов`язків.
Визначаючи остаточне покарання за цим вироком, суд враховує висновки, що містяться у постанові Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 15.02.2021 у справі №760/26543/17, у якій суд зазначив, що у випадку, коли попередній вирок залишився незмінним і прийняте в ньому рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням зберігає свою законну силу, а новим вироком особі призначено покарання, яке вона має відбувати реально, положення ч. 4 ст. 70 КК України, щодо призначення остаточного покарання особі з урахуванням попереднього вироку не застосовуються, а кожний вирок попередній, за яким особа звільнена від відбування покарання з випробуванням, та новий, за яким їй призначено покарання, що належить відбувати реально виконуються самостійно.
Такої ж позиції дотримався Верховний Суд і в постанові від 30.04.2025 у справі №752/10464/22.
Отже, призначаючи обвинуваченому остаточне покарання, суд дійшов висновку, що кожен із вироків має виконуватись самостійно.

Речові докази у кримінальному провадженні відсутні.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.
Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.
Арешт у кримінальному провадженні не накладався.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 334, 368, 370, 374, 376, 532 КПК України, суд

У Х В А Л И В:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 382 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 900,00 (дев`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 15300,00 грн (п`ятнадцять тисяч триста гривень).

Вирок Любомльського районного суду Волинської області від 10.12.2025, яким ОСОБА_4 засуджено до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік, та покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, виконувати самостійно.

Вирок суду першої інстанції не може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав не дослідження доказів у судовому засіданні або з метою оспорити встановлені досудовим розслідуванням обставини.
З інших підстав вирок може бути оскаржений до Волинського апеляційного суду через Ковельський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.
Вирок суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, вважається, що вирок не набрав законної сили.
Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий: 	ОСОБА_1