ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33601 , м. Рівне, вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 лютого 2026 року   Справа № 902/1234/25 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Мамченко Ю.А., суддя Хабарова М.В. ,  суддя Гудак А.В. 

секретар судового засідання Кульчин Д.А.

за участю представників сторін:
позивача: Руденко І.Ю.,
відповідача: Назарець Д.А.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхово-будівельне управління-58» на рішення Господарського суду Вінницької області від 04.12.2025 року, повний текст якого складено 15.12.2025 року, у справі №902/1234/25 (суддя Матвійчук В.В.) 

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕТС» (вул.Козацька,68, м.Дружківка(з), Донецька обл., 84200) 
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхово-будівельне управління-58» (вул.Молодіжна, 16, с-ще Стрижавка, Вінницький р-н, Вінницька обл., 23211)
про розірвання договору купівлі-продажу, зобов`язання повернути майно та стягнення 3073535,04 грн 

ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду Вінницької області від 04.12.2025 року у справі №902/1234/25 задоволено позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕТС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхово-будівельне управління-58» про розірвання договору купівлі-продажу, зобов`язання повернути майно та стягнення 3073535,04 грн.
Ухвалюючи рішення суд першої інстанції виходив з наступного: відповідачем на виконання умов Договору купівлі-продажу №63 від 06.03.2023 року здійснено лише часткову оплату поставленого товару у сумі, еквівалентній 73162 доларам США за курсом 37,3000 грн за 1 долар США, що становить 2728942,66 грн, у рахунок виконання грошового зобов`язання за Договором у строки, визначені його умовами. У зв`язку з невиконанням умов договору позивачем вчинено дії, які свідчать про реалізацію права на односторонню відмову від договору, а тому відповідно до частини 3 статті 651 Цивільного кодексу України, договір є розірваним. Таким чином, відповідно до вимоги №94 від 14.08.2025 року відповідач зобов`язаний повернути позивачу спірне майно на підставі ч.2 ст.695 ЦК України. Крім того, обґрунтованими, арифметично вірно нарахованими та такими, що підлягають задоволенню є позовні вимоги щодо стягнення 855780,67 грн штрафу, 25% річних в розмірі 1069725,84 грн та пені в розмірі 1148028,53 грн.
Не погоджуючись із рішенням, ТОВ «Шляхово-будівельне управління-58» подало скаргу до Північно-західного апеляційного господарського суду, в якій просить поновити строк на апеляційне оскарження, скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 04.12.2025 року у даній справі та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволені позову.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи, прийнявши рішення з порушенням норм матеріального права. На думку скаржника, суд безпідставно не прийняв до уваги ту обставину, що позивач у вимозі №94 від 14.08.2025 року не зазначив про розірвання (припинення) договору, оскільки позивач вимагав лише повернути товар (асфальтоукладач). Таке повернення не свідчить про розірвання договору. Текст вимоги не містить вимоги про розірвання. Повернення товару, строки оплати якого порушені, може означати спонукання до погашення заборгованості. Тимчасове позбавлення покупця права використання товару може бути санкцією за порушення строків оплати, стимулом для погашення боргу. Продавець міг повернути товар покупцеві після оплати та погашення боргу (сплати штрафу та пені). Отже, на думку скаржника, суд помилково визнав ту обставину, що позивач вчинив односторонній правочин щодо розірвання договору.
Апелянт також зауважує, що суд першої інстанції допустив можливість одночасного стягнення двох неустойок (у вигляді пені), за одне й те ж прострочення, що суперечить статті 61 Конституції України. На думку апелянта, обидві неустойки, передбачені п.5.3 Договору, є пенею, тобто, юридичною відповідальністю одного виду. Відрізняються такі нарахування лише процентною ставкою: одна нараховується за річною подвійною обліковою ставкою НБУ, друга за ставкою 25% річних. Таким чином очевидним є застосування судом юридичної відповідальності одного і того ж виду. Законодавець однозначно пояснює, що сторони договором можуть визначити меншій розмір пені, а не більший. Позивач додатково до пені, встановленої законом, додає ще одну пеню у розмірі, що перевищує встановлений законом.
Апелянт також просить суд про зменшення розмірів нарахованих штрафу та двох видів пені. Зауважує, що купець сплатив всього 2728942,66 грн, а оскаржуваним судовим рішенням стягнуто 1148028,53 грн - пені; 1069725, 84 грн - 25% річних; 855780,67 грн - 20% штрафу та 41727,22 грн, загалом 5844204,92 грн. Відповідач вважає, що 5844204,92 грн є половиною від вартості товару, а сам товар підлягає поверненню позивачу як продавцю. Отже, апелянт просить суд про зменшення розміру неустойки (пені і штрафу), позаяк наведені вище показники та суми суперечать принципу справедливості та розумності. 
Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегія суддів для розгляду справи у складі: головуюча суддя Мамченко Ю.А., суддя Гудак А.В., суддя Хабарова М.В.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 20.01.2026 року поновлено пропущений строк та відкрито апеляційне провадження у справі №902/1234/25. Розгляд справи призначено на 23.02.2026 року.
30.01.2026 року надійшов відзив ТОВ «ЕТС», в якому позивач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Позивач звертає увагу суду, що відповідач до Господарського суду Вінницької області подав відзив на позовну заяву та не просив зменшити розмір штрафних санкцій та/або заперечував проти розірвання Договору та повернення асфальтоукладача гусеничного на склад ТОВ «ЕТС». Окрім того, в підготовчому судовому засіданні представник відповідача подав клопотання в якому просив відкласти судовий розгляд справи та надати строк на примирення сторін, проте проігнорував надану судом можливість для узгодження спору. ТОВ «ЕТС» належним чином виконало взяте на себе зобов`язання, передбачене договором, що полягало у поставці товару. Однак, станом на момент звернення ТОВ «ЕТС» із позовною заявою до суду, заборгованість за поставлений товар ТОВ «ШБУ-58» перед ТОВ «ЕТС» становила 231760 доларів США, що еквівалентно 8644647,94 грн. Вказане свідчить про неналежне виконання ТОВ «ШБУ-58» зобов`язання з оплати товару за Договором купівлі-продажу №63 від 06.07.2023 року. Позивач зауважує, що сторони добровільно, без застосування примусу, за попереднім погодженням дійшли згоди згідно всіх пунктів договору та, відповідно, уклали даний договір. Крім того, господарським судом Вінницької області перевірено правильність нарахування та обчислення сум штрафних санкцій. Суд також звернув увагу на ту обставину, що відповідач не подав жодних контраргументів та власних розрахунків, а також не просив зменшення суми нарахованих штрафних санкцій. У зв`язку з цим, суд першої інстанції дійшов вірних висновків стосовно задоволення вимоги про стягнення штрафних санкцій у повному обсязі.
Ухвалами від 10.02.2026 року та від 19.02.2026 року задоволено заяви сторін про участь їх представників в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
У судовому засіданні апеляційної інстанції 23.02.2026 року представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким зменшити присуджені до стягнення з відповідача штрафні санкції, пояснивши, що ним вчиняються дії щодо повернення асфальтоукладача гусеничного VOLVO P4820D. Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просив суд відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши матеріали справи, доводи в обґрунтування апеляційної скарги, в межах вимог, передбачених ст.269 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як стверджується матеріалами справи, Товариством з обмеженою відповідальністю «ЕТС» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Шляхово-будівельне управління-58» (покупець) уклали Договір купівлі-продажу № 63 від 06.07.2023 року (далі - Договір), за умовами п.1.1 якого продавець зобов`язується поставити і передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти та оплатити на умовах даного Договору: Асфальтоукладач гусеничний VOLVO P4820D, шасі № НОМЕР_1 , новий, одна одиниця (відповідно до технічної характеристики, викладеної в Додатку №1, який є невід`ємною частиною цього Договору), іменований в подальшому - «товар».
Загальна вартість товару, з урахуванням ПДВ, на момент укладання Договору становить 11373590,60 грн (п.1.2 Договору).
Згідно із п.1.3 Договору загальна вартість товару з ПДВ, зазначена в п.1.2 Договору, еквівалентна 304922,00 долари США за курсом долару США узгодженим сторонами на рівні 37,30 грн за 1,00 долар США.
У пункті 2.1 Договору сторони визначили порядок оплати товару покупцем, а саме: до 20.07.2023 року покупець вносить часткову передоплату в розмірі еквівалентному 26810,00 доларів США (з урахуванням пунктів 1.3, 2.2 цього Договору) (пп.2.1.1 Договору); остаточний розрахунок повинен бути проведений протягом 12 (дванадцяти) місяців, починаючи з серпня 2023 року, шляхом щомісячного внесення покупцем рівних платежів від суми, що залишилася від вартості товару, зазначеної в пункті 1.2 цього Договору, з урахуванням пунктів 1.3, 2.2 Договору, тобто в розмірі еквівалентному 23176,00 доларів США на місяць. При цьому, платежі повинні здійснюватися до 5-го числа календарного місяця (пп.2.1.2 Договору).
Відповідно до п.2.2 Договору всі оплати покупцем здійснюються в безготівковій формі виключно в національній валюті України - гривні, на банківський рахунок продавця, з урахуванням абзацу другого пункту 2.2 цього Договору. Оплата вважається виконаною в день зарахування на банківський рахунок продавця відповідного платежу.
У зв`язку з тим, що імпортна складова товару дорівнює 100%, покупець зобов`язаний проводити оплату вартості товару та всіх платежів за договором в гривнях за курсом долару США, зазначеному в пункті 1.3 цього Договору. У разі, якщо на момент оплати Товару, офіційний курс долару США встановлений НБУ за даними сайту http://bank.gov.ua/ змінюється в бік збільшення у порівнянні із курсом долару США, що діяв на дату складання договору, Покупець зобов`язаний проводити оплату вартості Товару з урахуванням коефіцієнта збільшення, розрахований за формулою:
Коеф.= Курс2 / Курс І
Курс2 - офіційний курс НБУ на момент оплати;
Курс1 - офіційний курс НБУ на дату складання договору.
При цьому вартість Товару та будь-яких платежів, виражена в гривнях, автоматично перераховується за відповідним курсом долара США і є узгодженою.
Пунктом 3.1 Договору сторони погодили, що продавець зобов`язаний поставити товар на умовах FСА (згідно ІНКОТЕРМС в редакції 2020 року) об`єкт продавця за адресою: Львівський р-н, с.Вислобоки, вул.Львівська, 16, згідно Акту прийому-передачі товару, не пізніше 31 липня 2024 року, за умови отримання від покупця 100% оплати вартості товару, продавець не пізніше 2 (двох) календарних днів до дати передачі товару покупцю зобов`язується письмово повідомити покупця про готовність повару до відвантаження шляхом направлення письмового повідомлення, що передається електронною поштою на електронну адресу покупця за вказаними в цьому Договорі реквізитами.
Згідно із пунктом 3.2 Договору у місці поставки належним чином уповноважений представник покупця зобов`язаний провести огляд, прийняти товар та підписати акт прийому-передачі товару (Додаток №3 до даного Договору).
Положеннями п.3.3 Договору визначено, що дострокова поставка товару за цим Договором допускається.
За умовами п.3.7 Договору право власності на товар до покупця переходить після 100 % оплати його вартості та підписання сторонами акту прийому-передачі товару, і що дату слід вважати датою відвантаження товару у розумінні статті 187 Податкового кодексу України (тобто датою виникнення у продавця податкових зобов`язань з постачання товару).
У день відвантаження товару продавець зобов`язаний надіслати покупцю кур`єром та факсом/ел.поштою такі відвантажувальні документи: інструкцію з експлуатації товару; копію митної декларації, завірену продавцем належним чином; декларацію відповідності та/або сертифікат відповідності; інші документи, необхідні для належної реєстрації товару в уповноваженому державному органі, які продавець повинен надати покупцеві згідно з законодавством України (п.3.8 Договору).
У пункті 5.3 Договору сторони погодили, що у разі порушення покупцем порядку та/або строків оплати вартості товару, покупець:
- сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діяла в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення;
- сплачує продавцю 25% річних від суми несвоєчасно сплачених грошових коштів за весь період прострочення платежу;
- в разі, якщо прострочення оплати триватиме понад тридцять календарних днів, покупець додатково сплачує продавцю штраф у розмірі 20% від суми простроченого таким чином платежу.
Відповідно до п.5.9 Договору у разі якщо порушення покупцем терміну оплати вартості товару, зазначеного в цьому договорі, триватиме понад тридцять календарних днів, покупець на першу вимогу продавця зобов`язаний повернути товар протягом восьми робочих днів в тому самому стані як на дату підписання акту прийому-передачі товару (виключаючи природний знос) в будь-яке місце на території України, зазначене продавцем, без повернення і компенсації раніше отриманих грошових коштів за товар.
Одночасно з технікою покупець зобов`язаний повернути продавцю оригінал свідоцтва про реєстрацію техніки (товару) з відміткою про його зняття з реєстрації (дана відмітка потрібна, тільки якщо товар перереєструвався на покупця). Ненадання даного документа свідчить про його втрату покупцем, в зв`язку з чим він зобов`язаний компенсувати продавцю витрати, необхідні для відновлення свідоцтва про реєстрацію та / або перереєстрацію техніки (товару) в уповноваженому державному органі.
Цей Договір набирає чинності з дати підписання його сторонами, зазначеної в цьому Договорі, і діє до виконання сторонами своїх зобов`язань, взятих ними за цим Договором (п.8.1 Договору).
Договір підписано уповноваженими особами та скріплено печатками.
Невід`ємними частинами Договору є: Додаток №1 «Технічні характеристики», Додаток №2 «Міжнародні стандартні умови цієї гарантії» та Додаток №3 «Акт приймання-передачі товару».
Матеріалами справи стверджено, що на виконання умов Договору ТОВ «ЕТС» передало, а ТОВ «Шляхово-будівельне управління-58» прийняло асфальтоукладач гусеничний VOLVO P4820D, шасі № НОМЕР_1 , новий, у кількості 1 (одна) одиниця, за місцем поставки: Львівський район, с.Вислобоки, вул.Львівська,16, про що 21.08.2023 року сторони склали та підписали акт приймання-передачі товару.
З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «ШБУ-58» на виконання умов Договору здійснило наступні платежі:
14.07.2023 року - у розмірі, еквівалентному 26809,65 доларів США, за курсом 37,3000 грн за 1 долар США, що становить 1000000,00 грн;
18.08.2023 року - у розмірі, еквівалентному 23176,35 доларів США, за курсом 37,3000 грн за 1 долар США, що становить 864477,86 грн;
29.09.2023 року - у розмірі, еквівалентному 23176,00 доларів США, за курсом 37,3000 грн за 1 долар США, що становить 864464,80 грн.
Зазначені платежі підтверджуються банківськими виписками по рахунку за відповідні дати.
Матеріали справи також містять додаткові угоди до Договору. Так, 22.04.2024 року сторони уклали Додаткову угоду №1, відповідно до умов якої, у зв`язку зі зміною директора покупця, сторони дійшли згоди внести зміни до преамбули та реквізитів підпису покупця, замінивши формулювання «Директор Кізь Ігор Степанович» на «Директор Мазур Геннадій Вікторович», при цьому інші умови Договору залишилися незмінними, а сторони підтвердили свої зобов`язання за ним у повному обсязі.
Крім того, 17.10.2024 року сторони підписали Додаткову угоду №2, якою, у зв`язку зі зміною банківських реквізитів продавця, внесено відповідні зміни до розділу 11 Договору «Місцезнаходження та реквізити сторін».
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем свого зобов`язання щодо оплати товару, 14.08.2025 року ТОВ «ЕТС» звернулось до ТОВ «ШБУ-58» з вимогою повідомити місцезнаходження асфальтоукладача гусеничного VOLVO P4820D, шасі № НОМЕР_1 , а також забезпечити підготовку зазначеного асфальтоукладача до його повернення ТОВ «ЕТС».
Однак у встановлений строк ТОВ «ЕТС» не отримало від ТОВ «ШБУ-58» жодної відповіді щодо місцезнаходження та підготовки асфальтоукладача гусеничного VOLVO P4820D, шасі № НОМЕР_1 , до вилучення.
У зв`язку з невиконанням відповідачем договірних зобов`язань у частині оплати поставленого товару, а також неповерненням товару на вимогу позивача, відповідно до пункту 5.9 Договору, позивач звернувся до суду з вимогами про розірвання Договору купівлі-продажу №63 від 06.07.2023 року, укладеного ТОВ «ЕТС» та ТОВ «Шляхово-будівельне управління-58», зобов`язання відповідача повернути асфальтоукладач гусеничний VOLVO P4820D, шасі № НОМЕР_1 та стягнення з ТОВ «Шляхово-будівельне управління-58» грошових коштів у загальному розмірі 3073535,04 грн, з яких: 1148028,53 грн - пеня; 1069725,84 грн - 25 % річних; 855780,67 грн - штраф у розмірі 20 %.
Як зазначалось вище, рішенням господарського суду Вінницької області від 04.12.2025 року у даній справі №902/1234/25 позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів Північно-західного апеляційного господарського суду вважає за необхідне зазначити наступне.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (надалі в тексті - ЦК України) закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способи захисту права встановлені статтею 16 ЦК України.
Предметом даного спору є розірвання договору, а також стягнення пені, річних та штрафу за неналежне виконання умов договору.
За положеннями ч.ч.1,2 ст.11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.(ст.509 ЦК України). 
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.
За положеннями ч.1 ст.173 Господарського кодексу України (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. 
До вимог господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з врахуванням особливостей, передбачених ГК України.
Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
За своїм змістом та правовою природою укладений між сторонами правочин є договором поставки.
В силу ст.712 ЦК України, ч.1 ст.265 ГК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Загальними положеннями про купівлю-продаж визначено обов`язок покупця оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч.1 ст.692 ЦК України).
Відповідно до змісту п.1 ст.694 ЦК України визначено, що договором може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.
Частиною 1 статті 530 ЦК України обумовлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2 ст.530 ЦК України).
При цьому, судом першої інстанції правомірно встановлено, що приписи ч.7 ст.193 ГК України та ст.525 ЦК України визначають загальне правило щодо заборони односторонньої відмови від зобов`язання або односторонньої зміни його умов, що кореспондується із вимогами ст.629 ЦК України щодо обов`язковості договору для виконання сторонами.
Згідно із ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, відповідач на виконання умов Договору купівлі-продажу №63 від 06.07.2023 року та акта приймання-передачі товару від 21.08.2023 року, отримав товар - асфальтоукладач гусеничний VOLVO P4820D, шасі № НОМЕР_1 , новий, у кількості 1 (одна) одиниця, який відповідно до досягнутих сторонами домовленостей, визначених у пункті 2.1 Договору, підлягав оплаті покупцем на умовах розстрочення платежу.
Приписами ч.3 ст.692 ЦК України визначено, що у разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами.
При цьому, за змістом ч.ч.1, 2 ст.694 ЦК України договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу. Зміна ціни на товар, проданий в кредит, не є підставою для проведення перерахунку, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із приписами ст.695 ЦК України договором про продаж товару в кредит може бути передбачено оплату товару з розстроченням платежу. Істотними умовами договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу є ціна товару, порядок, строки і розміри платежів.
Якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару.
До договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу застосовуються положення частин третьої, п`ятої та шостої статті 694 цього Кодексу.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідачем здійснено лише часткову оплату поставленого товару у сумі, еквівалентній 73162 доларам США за курсом 37,3000 грн за 1 долар США, що становить 2728942,66 грн, у рахунок виконання грошового зобов`язання за Договором у строки, визначені його умовами.
Водночас матеріали справи не містять, а відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували сплату решти вартості товару, у зв`язку з чим станом на 03.09.2025 року - переддень звернення до суду, заборгованість ТОВ «ШБУ-58» перед ТОВ «ЕТС» за поставлений товар становить 231760 доларів США, що за курсом 41,3631 грн за 1 долар США еквівалентно 9586312,06 грн, та залишається непогашеною на час розгляду справи як судом першої інстанції, так і апеляційним судом.
Умова про відстрочення або розстрочення платежу за договором купівлі-продажу може бути передбачена договором незалежно від складу суб`єктів такого договору та виду договору купівлі-продажу. Обмеження на встановлення умови про відстрочення або розстрочення платежу може встановлюватися тільки законом (аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 16.10.2018 року у справі № 910/23976/16).
Розстрочення - це встановлення обов`язку покупця оплатити товар частинами в більш пізні строки, ніж це передбачено ч. 1 ст. 692 ЦК України.
Норми частин 2-6 ст.694 ЦК України, зокрема і щодо прострочення покупцем оплати товару, проданого в кредит, поширюються на продаж товарів у кредит як з відстроченням, так і розстроченням оплати (аналогічна позиція міститься в постанові Верховного Суду від 16.10.2018 року у справі № 910/23976/16).
За змістом ч.4 ст.694 ЦК України передбачено право продавця вимагати повернення товару, проданого у кредит та неоплаченого покупцем, реалізація якого можлива лише за наслідками припинення зобов`язань сторін договору у спосіб: розірвання договору за наявності правових підстав, у тому числі, у судовому порядку; відмови продавця від договору, якщо право такої відмови передбачене договором або законом.
Тобто повернення майна (товару) є наслідком припинення зобов`язання сторін за відповідним договором і сторони мають право вимагати виконаного ними за зобов`язанням лише після його припинення. Інший підхід до розуміння права продавця вимагати повернути товар, не відповідає положенням чинного законодавства та створює правову невизначеність у відносинах сторін за договором купівлі-продажу (поставки) майна (товару), зокрема, щодо прав/обов`язків відносно оплати товару, періоду нарахування неустойки за порушення зобов`язання та її стягнення, тощо, які продовжують існувати у зв`язку з тим, що договір не припинився.
Отже, продавець майна (товару) в кредит має право на пред`явлення двох альтернативних вимог - стягнення з відповідача грошових коштів, які не були сплачені ним, або повернення майна (товару) у зв`язку з неналежним виконанням покупцем своїх обов`язків з оплати цього майна (товару) на підставі ч.4 ст.694 ЦК України за обставин припинення зобов`язання.
Відповідно до ч.3 ст.695 ЦК України до договору про продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу застосовуються положення ч.3, 5 та 6 ст.694 ЦК України. Приписи ч.4 ст.694 ЦК України до названих правовідносин не застосовуються.
Суд першої інстанції правомірно встановив, що такі правовідносини у частині повернення майна регулюються положеннями ч.2 ст.695 ЦК України, відповідно до якої, якщо покупець не здійснив у встановлений договором строк чергового платежу за проданий з розстроченням платежу і переданий йому товар, продавець має право відмовитися від договору і вимагати повернення проданого товару.
Вказана норма ст.695 ЦК України встановлює більш конкретне, ніж ч.4 ст. 694 ЦК України правило про те, що прострочення покупцем будь-якого чергового платежу дає продавцю право одночасно, або в розумний строк пред`явити вимогу про повернення переданого товару, однак за наслідками припинення зобов`язання сторін шляхом відмови продавця від договору. Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у справі № 910/23976/16.
Відповідно до ч.3 ст.651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Односторонню відмову від чинного договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.
Відмова від договору як односторонній правочин, з огляду на підстави такої відмови, є способом захисту порушених прав сторони договору, яка не може досягнути цілей договору через порушення його умов другою стороною. Відмова від договору вважається такою, що відбулася, якщо одна сторона направила другій стороні відповідну заяву (лист, повідомлення тощо), надавши суду докази такого направлення та отримання її іншою стороною.
До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у своїй постанові від 21.05.2024 року у справі №922/4069/23.
Матеріалами справи стверджено, що 14.08.2025 року ТОВ «ЕТС» звернулось до ТОВ «ШБУ-58» з вимогою повідомити місцезнаходження асфальтоукладача гусеничного VOLVO P4820D, шасі № НОМЕР_1 , а також забезпечити підготовку зазначеного асфальтоукладача до його повернення ТОВ «ЕТС».
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що оскільки вказаними діями позивач реалізував своє право на односторонню відмову від Договору, то відповідно до частини 3 статті 651 Цивільного кодексу України, Договір є розірваним.
Крім того, суд першої інстанції правомірно встановив, що відповідно до пункту 3.7 Договору право власності на товар переходить до покупця після здійснення 100 % оплати його вартості та підписання сторонами акта приймання-передачі товару, що за встановлених у справі обставин свідчить про відсутність у відповідача документального підтвердження набуття права власності на асфальтоукладач гусеничний VOLVO P4820D, шасі № НОМЕР_1 .
Положення ч.2 ст.695 ЦК України, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин з огляду на правову природу Договору купівлі-продажу №63 від 06.07.2023 року, прямо встановлюють право продавця відмовитись від договору і вимагати повернення проданого, якщо покупець не здійснив у встановлений строк чергового платежу за проданий з розстрочення платежу і переданий йому товар, при цьому стороні не потрібно звертатися до суду для визнання правомірності відмови, сам факт відмови призводить до повного припинення зобов`язання.
Разом з тим, відповідно до пункту 5.9 Договору, сторони погодили, що у разі якщо порушення покупцем терміну оплати вартості товару, зазначеного в цьому договорі, триватиме понад тридцять календарних днів, покупець на першу вимогу продавця зобов`язаний повернути товар протягом восьми робочих днів в тому самому стані як на дату підписання акту прийому-передачі товару (виключаючи природний знос) в будь-яке місце на території України, зазначене Продавцем, без повернення і компенсації раніше отриманих грошових коштів за товар.
Отже, враховуючи, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову позивача від договору, яка реалізована шляхом направлення листа від 14.08.2025 року, то відповідач зобов`язаний повернути спірне майно на підставі ч.2 ст.695 ЦК України на вимогу позивача, як власника.
Колегія суддів також відхиляє посилання відповідача на постанову від 08.09.2020 року у справі №916/667/18 Великої Палати Верховного Суду, оскільки обставини вказаної справи свідчать, що у Договорі купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства сторони не передбачили відстрочення або розстрочення платежу. Отже, такий договір не є договором купівлі-продажу товару (або частки) в кредит, і до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення статей 651 та 694 Цивільного кодексу України.
Більш того, за обставинами справи №916/667/18, продавці отримали грошові кошти у відповідних частках повністю до підписання договору. Підписання цього договору свідчить про те, що розрахунки за частки у статутному капіталі Товариства були здійснені повністю, і претензій до покупців з боку продавців щодо оплати не виникало.
Водночас, у даній справі сторони в пункті 2.1 Договору визначили порядок оплати товару Покупцем, а саме, що остаточний розрахунок повинен бути проведений протягом 12 (дванадцяти) місяців, починаючи з серпня 2023 року, шляхом щомісячного внесення Покупцем рівних платежів від суми, що залишилася від вартості товару, зазначеної в пункті 1.2 цього Договору, з урахуванням пунктів 1.3, 2.2 Договору, тобто в розмірі еквівалентному 23176,00 доларів США на місяць. При цьому, платежі повинні здійснюватися до 5-го числа календарного місяця.
Відтак, правовідносини сторін у даній справі №902/1234/25 не є подібними до правовідносин у справі №916/667/18, оскільки між ними існують різні предмети та підстави позову, зміст позовних вимог і фактичні обставини, а також має місце неоднакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.
Окрім вимоги про розірвання договору, позивач також заявив вимоги щодо стягнення грошових коштів у загальному розмірі 3073535,04 грн, з яких: 1148028,53 грн - пеня; 1069725,84 грн - 25 % річних; 855780,67 грн - штраф у розмірі 20 %.
Переглядаючи рішення Господарського суду Вінницької області від 04.12.2025 року у справі №902/1234/25 в цій частині колегія суддів виходить з наступного.
Згідно із п.3 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
За приписами ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.
У відповідності до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно із ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі №917/1421/18, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць із моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Відповідно до пункту 5.3 Договору у разі порушення Покупцем порядку та/або строків оплати вартості товару, покупець:
- сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, яка діяла в період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення;
- сплачує продавцю 25% річних від суми несвоєчасно сплачених грошових коштів за весь період прострочення платежу;
- в разі, якщо прострочення оплати триватиме понад тридцять календарних днів, покупець додатково сплачує продавцю штраф у розмірі 20% від суми простроченого таким чином платежу.
Суд першої інстанції перевірив правильність розрахунку штрафу, нарахування якого передбачено умовами Договору та приписами чинного законодавства, і встановив, що штраф у розмірі 20% від суми 8644647,94 грн становить 1728929,59 грн. Водночас позивач заявив лише 855780,67 грн, які є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому, жодних контррозрахунків (у разі незгоди з розрахунком позивача) відповідачем до суду першої інстанції не надано.
Таким чином обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню є вимоги щодо стягнення з відповідача штрафу в розмірі 855780,67 грн.
Перевіривши згідно ст.625 ЦК України розрахунок відсотків річних та розрахунок пені, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 1148028,53 грн - пені та 1069725,84 грн - 25 % річних за період з 01.09.2024 року по 28.02.2025 року.
Відтак, позовні вимоги щодо стягнення пені, 25% річних та штрафу у розмірі 20% є обґрунтованими та підлягають задоволенню у вказаних розмірах.
Вимога апелянта про зменшення штрафних санкцій, подана до суду апеляційної інстанції, не підлягає задоволенню з огляду на наступне: 
Згідно ст.233 ГК України, у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій, при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір до сплати штрафних санкцій.
Крім того, частина 3 ст.551 ЦК України встановлює, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. 
Колегія суддів зауважує, що зі змісту наведених норм випливає, що вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення.
Матеріалами справи стверджується, що відповідач у суді першої інстанції не заявляв вимоги про зменшення грошових нарахувань, своїх контррозрахунків не подав ані до суду першої інстанції, ані разом з апеляційною скаргою. 
Висновок суду щодо необхідності зменшення розміру штрафних санкцій, які підлягають стягненню з відповідача, повинен ґрунтуватися, крім викладеного, також на загальних засадах цивільного законодавства, якими є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (стаття 3 ЦК України).
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина 3 статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.08.2021 року у справі №911/378/17 (911/2223/20)).
При вирішенні питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки суду також належить брати до уваги ступінь виконання основного зобов`язання, поважність причин несвоєчасного виконання відповідачем зобов`язання, поведінку відповідача, яка свідчить про вжиття ним усіх можливих заходів до виконання зобов`язання (Постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22.05.2019 року у справі №910/11733/18, від 04.06.2019 року у справі №904/3551/18).
Колегія суддів, враховуючи ступінь виконання апелянтом основного зобов`язання, ненадання відповідачем суду пояснень щодо причин несвоєчасного виконання зобов`язання, відсутність доказів добросовісної поведінки відповідача, яка свідчить про вжиття ним усіх можливих заходів до виконання зобов`язання, не вважає даний випадок виключним та не вбачає підстав для зменшення розміру штрафних санкцій.
Суд апеляційної інстанції також відхиляє аргументи відповідача, що заявлені позивачем до стягнення пеня та 25% річних є пенею, тобто юридичною відповідальністю одного виду, оскільки пеня та 25% річних, погоджені сторонами у договорі, не є тотожними з огляду на наступне:
Пеня та відсотки річних - це різні види відповідальності, які не є тотожними за своєю правовою природою. Пеня є неустойкою (штрафною санкцією), що обмежується строками, тоді як відсотки річних та інфляційні втрати є компенсаційними платежами, що нараховуються за весь час прострочення без обмеження строками.
Поняття неустойки визначено у ст.549 ЦК України: неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежне виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Неустойка - один із традиційних, широко розповсюджених видів забезпечення виконання зобов`язань у цивільному праві. Переважна більшість майнових спорів тісно пов`язані зі прострочення виконання грошового зобов`язання перед кредитором та стягненням останнім неустойки, відсотків річних та інфляційних витрат із боржника.
Водночас, неустойка за своєю юридичною природою є не тільки видом (способом) забезпечення виконання зобов`язань, а також одною з форм цивільно-правової відповідальності. За ст.611 ЦК України неустойка визнається однією з санкцій за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
Положеннями ст.625 ЦК України врегульовано особливості правових наслідків порушення грошового зобов`язання. Так, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Формулювання ст.625 ЦК України, коли нарахування відсотків річних тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому відсотки річних не є неустойкою у розумінні положень ст.549 ЦК України і ст.230 ГК України. Таким чином, відсотки річних, передбачені ст.625 ЦК України, не є штрафними санкціями.
В силу вимог частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. 
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Такий висновок наведено у постанові Ооб`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 року у справі №905/600/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07.04.2020 року у справі №910/4590/19 (провадження №12-189гс19) звернула увагу на те, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання. Тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимогою.
Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2024 року у справі №657/1024/16-ц (провадження №14-5цс23) зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Верховний Суд неодноразово підкреслював, що 3% річних та інфляційні втрати не належать до штрафних санкцій у розумінні законодавства України, а відтак судом апеляційної інстанції відхиляються доводи апелянта, що заявлені позивачем до стягнення пеня та 25% річних є пенею, тобто юридичною відповідальністю одного виду. 
Колегія суддів також зауважує, що в судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта - ТОВ «ШБУ-58» підтримав апеляційну скаргу лише щодо вимог про скасування рішення в частині щодо нарахування пені, 20% штрафу та 25% річних.
Доводи апеляційної скарги розглянуто, порушених, невизнаних або оспорених прав чи інтересів скаржника судом апеляційної інстанції не встановлено.
Статтею 74 ГПК України передбачено обов`язок кожної із сторін довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.(ст.86 ГПК України).
Отже, доводи скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, апеляційним судом не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст.ст.277, 278 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, тому суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Керуючись ст.ст.34, 86, 232, 233, 240, 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Шляхово-будівельне управління-58» на рішення Господарського суду Вінницької області від 04.12.2025 року у справі №902/1234/25 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
2. Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.286-291 Господарського процесуального кодексу України.
3. Матеріали справи №902/1234/25 повернути господарському суду Вінницької області.

Повний текст постанови складений "27" лютого 2026 р.

Головуючий суддя Мамченко Ю.А. 

Суддя   Хабарова М.В. 

Суддя   Гудак А.В.