Справа № 638/17336/24
Провадження № 2/638/877/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2026 року  м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:
головуючої судді - Яковлевої В.М.,
секретаря судових засідань - Сікорського А.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачки: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, укладеного боржником з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань та відновлення становища, яке існувало до порушення,

В С Т А Н О В И В:

У провадження Дзержинського (нині Шевченківського) районного суду м. Харкова надійшла цивільна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, укладеного боржником з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань та відновлення становища, яке існувало до порушення, в якій просить суд визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 , PH ОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , PHОКПП якої Позивачу невідомий, договір від 21 листопада 2023 року, реєстраційний номер 1997, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Т.П., дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49,2 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2834168163120.
Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_2 , PH ОКПП НОМЕР_1 , двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49,2 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2834168163120, що є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за ОСОБА_2 , PHОКПП НОМЕР_1 , права власності на вказану квартиру.
Позовна заява мотивована тим, що 29 липня 2024 року позивачем, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , PHОКПП НОМЕР_2 , (надалі - позивач) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно була отримана інформаційна довідка № 388664592, згідно якої, ОСОБА_2 , PHОКПП НОМЕР_1 , (надалі - відповідачка) на підставі договору дарування від 21 листопада 2023 року, реєстраційний номер 1997, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Т.П., двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49,2 кв. метрів, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2834168163120 (надалі також - квартира), подарувала своїй доньці ОСОБА_3 (надалі - відповідачка).
Передбачаючи для себе негативні наслідки у випадку виконання судових рішень у справах про стягнення значних грошових коштів, провадження у яких було відкрито у 2021 та 2023 роках, перша відповідачка протягом 2022-2023 років, переслідуючи недобросовісну мету унеможливити виконання фінансових зобов`язань шляхом звернення стягнення на належне їй нерухоме майно, маючи намір завдати значної матеріальної шкоди позивачу, зловживаючи цивільними правами, 21 листопада 2023 року уклала зі своєю донькою ОСОБА_3 фраудаторний правочин - договір дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
З 2022 року і до теперішнього часу ОСОБА_2 постійно проживає у Німеччині та вчиняє дії, спрямовані на відчуження належного їй на праві власності нерухомого майна, яке знаходиться в Україні, внаслідок чого вона перестає бути платоспроможною і виконувати свої фінансові зобов`язання.
Станом на 21 листопада 2023 року, на час укладення оспорюваного правочину, в місцевих судах загальної юрисдикції міста Харкова перебували і продовжують насьогодні перебувати справи у майнових спорах, в яких ОСОБА_2 є відповідачем, а ОСОБА_1 - позивачем (копії судових ухвал про відкриття проваджень у справах, витягів з позовних заяв та копія судового рішення у розглянутій справі додано).
Місцевими судами загальної юрисдикції розглянуті та продовжують розглядатися такі справи:
1. Рішенням Дзержинського (нині Шевченківського) районного суду міста Харкова від 30 листопада 2023 року у справі № 638/4290/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виконання зобов`язання за договором позики від 13 травня 2017 року і стягнення боргу, зміненим постановою Харківського апеляційного суду від 16 травня 2024 року, позовні вимоги задоволені частково. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 1 462 400 (один мільйон чотириста шістдесят дві тисячі чотириста) гривень та судовий збір в сумі 12 697 (дванадцять тисяч шістсот дев`яносто сім) гривень.
05 червня 2024 року Шевченківським ВДВС у місті Харкові відкрито виконавче провадження № 75225664 з примусового виконання вказаного судового рішення, а 18 червня 2024 року винесено постанову про опис і накладення арешту на нежитлові приміщення підвальної частини № НОМЕР_3 , 2-:-20, 10а, 106, На, І житлового будинку літ. «А-5», загальною площею 227, 0 кв. метрів, розташованих у будинку АДРЕСА_2 , які на праві власності належать боржнику ОСОБА_2 .
У межах виконавчого провадження проведена оцінка ринкової вартості майна і вказані нежитлові приміщення передані для реалізації на електронних торгах (копія повідомлення державного виконавця Шевченківського ВДВС у місті Харкові Козловської В.В. від 04 вересня 2024 року № 98214 додано).
До позовної заяви додано документи, які доводять неспроможність боржника ОСОБА_2 добровільно виконати судове рішення про стягнення грошових коштів у справі № 638/4290/23.
Важливою обставиною при розгляді справи про визнання фраудаторним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 21 листопада 2023 року відповідачкою на користь своєї доньки є те, що провадження у справі № 638/4290/23 про стягнення з ОСОБА_2 боргу в сумі 1 545 673 грн було відкрито 16 травня 2023 року.
Наведене свідчить про те, що відповідачка, проти якої розпочате судове провадження про стягнення боргу, та друга відповідачка, зловживаючи своїми правами, діяли вочевидь недобросовісно і з метою недопущення звернення стягнення на майно боржника уклали договір дарування нерухомості, який порушує майнові інтереси позивача.
Також Дзержинським (нині Шевченківським) районним судом міста Харкова розглядається цивільна справа № 638/3939/21 за позовом ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 вартості безпідставно набутого майна внаслідок проведення першим позивачем ОСОБА_1 капітального ремонту нежитлових приміщень підвальної частини № 16, 2-:-20, 10а, 106, 11а, І житлового будинку літ. «А-5» загальною площею 227, 0 кв. метрів, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 в сумі 1 207 053 (один мільйон двісті сім тисяч п`ятдесят три) грн 77 коп., яка складається з:
- вартості сплачених першим позивачем коштів за проведення капітального ремонту приміщень в сумі 759 176 (сімсот п`ятдесят дев`ять тисяч сто сімдесят шість) грн 40 коп.;
- 14 доходу, який відповідачка ОСОБА_2 одержала від здачі в оренду нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 в сумі 350 000 (триста п`ятдесят тисяч) грн 00 коп.;
- пені за несвоєчасне виконання зобов`язань в сумі 97 877 (дев`яносто сім тисяч вісімсот сімдесят сім) грн 37 коп.
Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року клопотання позивача у справі № 638/3939/21 ОСОБА_1 задоволено і на підставі статті 1213 ЦК України для визначення на момент розгляду справи судом вартості використаних будівельних матеріалів та вартості виконаних робіт при проведенні за договором підряду № 09/15/1 р від 09 жовтня 2015 року, укладеного ОСОБА_1 з ТОВ «Будівельний альянс «Моноліт», код ЄДРПОУ 37190924, капітального ремонту у нежитлових приміщеннях підвальної частини №16, 2-:-20, 10а, 106, 1 la, І житлового будинку літ. «А-5», площею 227, 0 кв. м. по АДРЕСА_2 , призначена судова будівельна експертиза.
Враховуючи зростання інфляції та суттєве подорожчання за період 2016 - 2024 років вартості будівельних робіт та будівельних матеріалів, позивачем у справі № 638/3939/21 ОСОБА_1 після отримання висновку судової будівельної експертизи розмір позовних вимог (сума стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів) буде значно збільшений.
Передбачаючи для себе вкрай негативні наслідки примусового виконання судового рішення у разі задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 у справі № 638/3939/21 про стягнення значних грошових коштів, ОСОБА_2 , переслідуючи мету в подальшому унеможливити виконання фінансових зобов`язань шляхом звернення стягнення на належне їй нерухоме майно, маючи намір завдати значної матеріальної шкоди позивачу, зловживаючи своїми цивільними правами, 21 листопада 2023 року уклала зі своєю рідною донькою ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49, 2 кв. метрів, яка перебувала у власності ОСОБА_2 з 2004 року.
15 травня 2024 року відповідачкою ОСОБА_3 вказана квартира на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний номер 646, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П. була відчужена на користь громадянина ОСОБА_4 .
Завчасно сплановані та попередньо узгоджені з громадянином ОСОБА_4 недобросовісні дії відповідачок щодо подвійного відчуження нерухомого майна потягли за собою порушення майнових прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду, оскільки такі дії не тільки суттєво ускладнюють реальне виконання судового рішення про стягнення з ОСОБА_2 значних коштів, але й фактично унеможливлюють реальне і повне виконання:
- судового рішення у справі № 638/4290/23 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 462 400 грн та судового збору в сумі 12 697 грн, яке набрало законної сили і примусово виконується територіальними органами ДВС;
- судового рішення у справі № 638/3939/21 у разі задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 1 207 053 грн (без урахування суттєвого збільшення розміру позовних вимог після проведення судової будівельної експертизи).
Згідно статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (частина перша статті 203); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина п`ята статті 203).
Відповідно до приписів статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Недійсний правочин згідно статті 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Згідно статті 13 ЦК України цивільні права здійснюються особою у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (частина друга статті 13). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13). При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства (частина четверта статті 13). У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою – п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц зроблено висновок, згідно якого, позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України), та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Згідно з приписами частини третьої статті 228 ЦК України у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.
За висновками Верховного Суду будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів щодо його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права обумовлено тим, що відповідачка ОСОБА_2 , діючи очевидно недобросовісно та зловживаючи цивільними правами, з метою унеможливлення звернення стягнення на належну їй на праві власності квартиру подарувала її своїй рідній доньці ОСОБА_3 , що потягло за собою настання для позивача негативних наслідків.
Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 2, 4 частини другої статті 16 ЦК України).
У постанові КЦС ВС від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 зазначається, що обрання такого способу захисту як відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення боржнику його власності для подальшого звернення кредитором стягнення на це майно передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України і є ефективним для захисту порушеного права.
Для захисту своїх майнових прав позивачем, як добросовісним кредитором відповідачки, обирається такий спосіб захисту як визнання в судовому порядку недійсним фраудаторного правочину, вчиненого боржником з метою ухилення від виконання фінансового зобов`язання, та відновлення для позивача становища, яке існувало до порушення.
Верховний Суд у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 7 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 навів перелік ознак фраудаторного правочину (боржник відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; після відчуження спірного майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором) і зауважив, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Боржник (дарувальник), який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами. Саме тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Викладені у позовній заяві обставини справи, належне нормативно-правове обґрунтування позовних вимог, посилання на висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах та долучені до позовної заяви письмові докази об`єктивно свідчать про те, що ОСОБА_2 на момент укладення 21 листопада 2023 року з ОСОБА_3 договору дарування квартири АДРЕСА_1 достеменно знала про існування з боку позивача значних матеріальних претензій до неї у майнових спорах, а тому «вжила право на зло».
Укладаючи фраудаторний правочин, ОСОБА_2 усвідомлювала, що діє вона недобросовісно і укладає договір дарування квартири на шкоду позивачу для уникнення від звернення стягнення на це майно під час примусового виконання як судового рішення, що набрало законної сили, так і майбутнього судового рішення у разі задоволення позовних вимог.
Верховним Судом у постановах від 28 листопада 2019 року від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі № 910/8357/18, від 20 травня 2020 року у справі № 922/1903/18 та інших наведені висновки, згідно яких, обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими, а його поведінка повинна відповідати критеріям розумності, які передбачають, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані.
Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань перед кредитором, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.
Оскільки відповідачка при укладенні договору дарування нерухомого майна діяла вочевидь недобросовісно та із зловживанням цивільними правами, легітимною метою оспорювання позивачем в судовому порядку фраудаторного правочину є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, щоб позивач, як добросовісний кредитор, опинився в тому положенні, яке він мав до укладення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 13 вересня 2023 року у справі № 638/9047/19).
Укладення відповідачкою фраудаторних правочинів у період настання у неї, як у боржника, зобов`язань перед позивачем, як її добросовісним кредитором, із погашення заборгованості, внаслідок яких ОСОБА_2 перестає бути платоспроможною, доводиться відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про припинення протягом 2022 - 2023 років права власності на чотири з п`яти об`єктів нерухомого майна, які належали ОСОБА_2 до пред`явлення позивачем вимог майнового характеру, а саме:
- інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01 лютого 2022 року № 297273881 про реєстрацію за громадянкою ОСОБА_2 , PH ОКПП НОМЕР_1 , права власності на об`єкти нерухомого майна, згідно якої станом на 01 лютого 2022 року у власності Першої відповідачки ОСОБА_2 перебувало п`ять об`єктів нерухомого майна: 1) трикімнатна квартира АДРЕСА_3 , загальною площею 142 кв. метрів, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2404911963101; 2) машино-місце АДРЕСА_4 , загальною площею 19,4 кв. метрів, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2404813863101; 3) машино-місце № НОМЕР_4 , розташоване у підвалі житлового будинку АДРЕСА_5 , загальною площею 19,4 кв. метрів, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2404830363101; 4) нежитлові приміщення підвальної частини № 16, 2-:-20, 10а, 106, 11а, І житлового будинку літ. «А-5», загальною площею 227,0 кв. метрів, розташовані по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 659959763101; 5) двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 49,2 кв. метрів, реєстраційний об`єкта нерухомого майна 2834168163120;
- інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 липня 2024 року № 388661179 про реєстрацію, припинення та перехід права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 142 кв. метрів, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2404911963101, згідно якої право власності на вказану квартиру від Першої відповідачки ОСОБА_2 перейшло до громадянина ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 07 червня 2022 року, реєстраційний номер 1289, після чого за договором купівлі-продажу від 31 січня 2023 року, реєстраційний номер 483, ОСОБА_5 ця квартира була перепродана ОСОБА_6 ;
- інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 липня 2024 року № 388662948 про реєстрацію, припинення та перехід права власності на машино-місце № НОМЕР_5 , розташоване у підвалі житлового будинку АДРЕСА_5 , загальною площею 19,4 кв. метрів, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2404813863101, згідно якої право власності на вказане машино-місце від Першої відповідачки ОСОБА_2 перейшло до громадянина ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 07 червня 2022 року, реєстраційний номер 1293, після чого на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2023 року, реєстраційний номер 1205, ОСОБА_5 це машино-місце було перепродано ОСОБА_6 ;
- інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 липня 2024 року № 388663726 про реєстрацію, припинення та перехід права власності на машино-місце № НОМЕР_4 , розташоване у підвалі житлового будинку АДРЕСА_5 , загальною площею 19,4 кв. метрів, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2404830363101, згідно якої право власності на вказане машино-місце від Першої відповідачки ОСОБА_2 перейшло до громадянина ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 07 червня 2022 року, реєстраційний номер 1297, після чого на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2023 року, реєстраційний номер 1201, ОСОБА_5 це машино-місце було перепродано ОСОБА_6 ;
- інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 липня 2024 року № 388664592 про реєстрацію, припинення та перехід права власності на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49,2 кв. метрів, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2834168163120, згідно якої право власності на вказану квартиру від ОСОБА_2 перейшло до ОСОБА_3 на підставі договору дарування від 21 листопада 2023 року і в подальшому від ОСОБА_3 до ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2024 року;
- інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 29 липня 2024 року № 388665919, згідно якої у власності ОСОБА_2 , PH ОКПП НОМЕР_6 , станом на 29 липня 2024 року залишилося лише два об`єкти нерухомого майна: одна друга частина трикімнатної квартири АДРЕСА_6 , загальною площею 70,9 кв. метрів, реєстраційний номер об' єкта нерухомого майна 929736712101, право власності на яку ОСОБА_2 набула на підставі свідоцтва про право на спадщину від ЗО червня 2023 року, реєстраційний номер 937, та нежитлові приміщення підвальної частини № 16, 2-:-20, 10а, 106, 1 la, І житлового будинку літ. «А-5», загальною площею 227,0 кв. метрів, по АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 659959763101, на які державним виконавцем накладений арешт (номери запису про обтяження 55337939, 55341938 відповідно).
Наведені з Державного реєстру прав на нерухоме майно відомості об`єктивно доводять укладення протягом 2022 - 2023 років Першою відповідачкою на шкоду Позивачу чотирьох фраудаторних правочинів, серед яких договір дарування від 21 листопада 2023 року, на підставі якого двокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 49,2 кв. метрів, перейшла до Другої відповідачки ОСОБА_3 .
Окрім даних Державного реєстру прав на нерухоме майно відчуження першою відповідачкою нерухомості після пред`явлення до неї позовів з вимогами майнового характеру на значні суми доводиться копіями судових ухвал про відкриття проваджень у справах, витягами з позовних заяв, документами з виконавчого провадження № 75225664 та копією рішення у справі № 638/4290/23, яке набрало законної сили і на теперішній час примусово виконується органами ДВС.
Відповідно до правових висновків, викладених КЦС ВС у постановах від 28 липня 2021 року у справі № 754/5841/17, від 12 квітня 2023 року у справі № 161/12564/21, від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17, для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається. Судове рішення про визнання фраудаторного правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення, є підставою для внесення (відновлення) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності відповідачки на нерухомість, на яку в подальшому може бути звернуто стягнення.
Касаційним цивільним судом Верховного Суду (надалі - КЦС ВС) у численних постановах, зокрема, від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 7 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 та багатьох інших неодноразово наголошувалось на тому, що цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили.
Боржник (дарувальник), проти якого розпочате судове провадження про стягнення боргу, та (обдаровувані), які укладають договір дарування, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки укладають договір, який порушує майнові інтереси кредитора та направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).
У постанові КЦС ВС від 7 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 зроблено висновок, згідно якого договором, який вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 вересня 2024 року вищевказана цивільна справа передана в провадження судді Аркатової К.В.
Ухвалою судді Дзержинського (нині Шевченківського) районного суду м. Харкова Аркатової К.В. від 17 вересня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження. Призначено у справі підготовче судове засідання.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 квітня 2025 року визначено головуючого суддю (суддю-доповідача) Яковлеву В.М. на підставі розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи від 01 квітня 2025 року № 02-06/114 відповідно до наказу голови суду від 20.03.2025 року «Про відрахування від штату Дзержинського районного суду м. Харкова ОСОБА_7 » суддю ОСОБА_7 » суддю ОСОБА_7 відраховано зі штату Дзержинського районного суду м. Харкова з посади судді у зв`язку зі звільненням відповідно до Рішення Вищої ради правосуддя від 18 березня 2025 року № 540/0/15-25 «Про звільнення ОСОБА_7 з посади судді Дзержинського районного суду м. Харкова у зв`язку з поданням заяви про відставку» 21 березня 2025 року.
Матеріали цивільної справи № 638/17336/24 передано у провадження судді Яковлевої В.М. 02 квітня 2025 року.
Ухвалою судді Дзержинського (нині Шевченківського) районного суду м. Харкова Яковлевої В.М. від 02.04.2025 прийнято до свого провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, укладеного боржником з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань та відновлення становища, яке існувало до порушення. Справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою судді Дзержинського (нині Шевченківського) районного суду м. Харкова Яковлевої В.М. від 04.11.2025 витребувано у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Мірошниченко Т.П. засвідчену належним чином копію договору дарування від 21 листопада 2023 року, реєстраційний номер: 1997, відповідно до якого, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49,2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2834168163120, подарувала своїй доньці ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Клопотання позивача ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи письмових доказів задоволено.
Долучено до цивільної справи № 638/17336/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, укладеного боржником з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань та відновлення становища, яке існувало до порушення, засвідчені копії таких письмових доказів:
1. Копію витягу з висновку судової будівельно-технічної експертизи № 2177 від 14 січня 2025 року, поведеної у справі № 638/3939/21, згідно якої вартість ремонтно-будівельних робіт з капітального ремонту нежитлових приміщень підвалу № 16, 17-20, 10а, 106, 11а, 1 площею 227,0 кв.м. у житловому будинку літ. «А-5» по АДРЕСА_2 , що виконані за договором підряду № 09/15/1р від 09 жовтня 2015 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Будівельний альянс «Моноліт», станом на час виконання будівельно-технічної експертизи (січень 2025 року), складає 2 499 215 (два мільйони чотириста дев`яносто дев`ять тисяч двісті п`ятнадцять гривень, 15 коп.) на 3 (трьох) аркушах.
2. Примірник заяви позивача у справі № 638/3939/21 ОСОБА_1 від 04 лютого 2025 року про збільшення розміру позовних вимог на загальну суму 3 574 215 (три мільйони п`ятсот сімдесят чотири тисячі двісті п`ятнадцять) гривень – на 4 (чотирьох) аркушах.
3. Примірник доповнення від 16 червня 2025 року до заяви позивача у справі № 638/3939/21 ОСОБА_1 від 04 лютого 2025 року про збільшення розміру позовних вимог до загальної суми 3 793 842 (три мільйона сімсот дев`яносто три тисячі вісімсот сорок дві) гривні на 5 (п`яти) аркушах.
4. Копію ухвали Шевченківського районного суду міста Харкова від 26 червня 2025 року про призначення у справі № 638/3939/21 судово-технічної експертизи дослідження документів та зупинення провадження у справі на час проведення експертизи на 1 (одному) аркуші.
5. Копію ухвали Шевченківського районного суду міста Харкова від 03 квітня 2025 року про відкриття провадження у цивільній справі № 638/5613/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 – на 1 (одному) аркуші.
6. Примірник позовної заяви ОСОБА_1 від 27 березня 2025 року у справі № 638/5613/25 про стягнення з ОСОБА_2 суми залишку невиконаного зобов`язання в сумі 828055 (вісімсот двадцять вісім тисяч п`ятдесят п`ять) гривень за договором позики грошей в іноземній валюті від 13 липня 2017 року на 6 (шести) аркушах.
7. Копію ухвали Шевченківського районного суду міста Харкова від 07 липня 2025 року про призначення у справі № 638/5613/25 судово-економічної експертизи на 1 (одному) аркуші.
8. Копію постанови Харківського апеляційного суду від 21 травня 2025 року у справі № 638/3939/21 про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження квартири АДРЕСА_6 на 4 (чотирьох) аркушах.
9. Копію Витягу з Державного реєстру прав нерухомого майна № 434514550 від 08 липня 2025 року про внесення запису про обтяження № 60625096 щодо заборони відчуження квартири АДРЕСА_6 на 1 (одному) аркуші.
10. Копію актуальної деталізованої інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно № 434554473 від 08 липня 2025 року, згідно якої друга відповідачка ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2024 року, реєстраційний номер 646, квартиру АДРЕСА_1 продала на користь громадянина ОСОБА_4 – на 2 (двох) аркушах.
11. Копію актуальної інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно № 434549442 від 08 липня 2025 року, згідно якої станом на 08 липня 2025 року у власності першої відповідачки ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності перебуває лише одна друга частина квартири АДРЕСА_6 на 3 (трьох) аркушах.
12. Копію поштового відправлення цінним листом з описом вкладення та кур`єрською доставкою додаткових доказів на адресу першої відповідачки ОСОБА_2 на 1 (одному) аркуші.
13. Копію поштового відправлення цінним листом з описом вкладення та кур`єрською доставкою додаткових доказів на адресу другої відповідачки ОСОБА_3 на 1 (одному) аркуші.
14. Копію поштового відправлення цінним листом з описом вкладення та кур`єрською доставкою додаткових доказів на адресу представника першої та другої відповідачок адвоката Тищенка А.В. на 1 (одному) аркуші.
Закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, укладеного боржником з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань та відновлення становища, яке існувало до порушення.
Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні у приміщенні Шевченківського районного суду м. Харкова.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з наведених у позові підстав, та просив їх задовольнити повністю.
Представником відповідачок – адвокатом Тищенком А.В. подано відзив на позовну заяву.
Відзив мотивовано тим, що у провадженні суду знаходиться справа № 638/17336/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування. Відповідачі заперечують проти позовних вимог вважаючи їх не обґрунтованими зважаючи на наступне. 
Конструкцію фраудаторності для визнання того чи іншого правочину недійсним можливо застосовувати тільки у випадку встановлення вчинення правочину на шкоду кредитору. Тобто, в процесі розгляду вказаних справ судами має встановлюватися наявність чи відсутність шкоди для позивача через відчуження майна відповідачем. 
Втім якщо шкода кредитору не завдається чи особа, яка заявляє вимоги про визнання недійсним правочину на підставі фраудаторності не є кредитором, то у позові такій особі має бути відмовлено. КЦС ВС неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили.
У позовній заяві позивач робить акцент на двох судових процесах, у призмі яких позивачу, за його твердженнями, завдана шкода відповідачем шляхом відчуження нею квартири за договором дарування. 
Вважає, що це не відповідає дійсності, з огляду на наступне.
З приводу судової справи № 638/4290/23. Так, дійсно, рішення по цій справі станом на сьогодні знаходиться на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального міністерства юстиції. У рамках цього виконавчого провадження з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягується грошова сума у розмірі 1 462 400 грн. на підставі рішення по справі № 638/4290/23. Документи щодо цього виконавчого провадження надані позивачем. 
Втім станом на сьогодні в рамках виконавчого провадження проведено реалізацію майна ОСОБА_2 , а саме нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 та вказані приміщення були продані за 1 524 410 грн. Із вказаних коштів у повному обсязі будуть у подальшому задоволені вимоги ОСОБА_9 по справі № 638/4290/23. 
Таким чином, рішення по справі № 638/4290/23 не може слугувати підставою фраудаторності, оскільки воно станом на сьогодні вже практично виконано і таким чином ОСОБА_1 перестане бути кредитором за ним. ОСОБА_1 не може вказувати, що відчуження квартири на підставі дарування якимось чином завдасть йому шкоди як кредитору по справі № 638/4290/23. Мета оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Якщо кредитор уже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована. 
Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 14 серпня 2024 року у справі № 504/112/22 (провадження № 61-1582св23)).
З приводу судової справи № 638/3939/21. Дійсно, у провадженні суду знаходиться вказана справа із позовними вимогами у тому числі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . Проте вказану справу не можна розглядати як підставу для визнання фраудаторним договору дарування з огляду на те, що необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23). При цьому при позаконкурсному оспорюванні фраудаторний правочин має заважати виконанню судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), яке набрало законної сили. Позивач як на підставу власного позову опирається саме на позаконкурсне оспорювання фраудаторного правочину.
У контексті вищенаведеного зазначає, що справа № 638/3939/21 виникла не з договірних зобов`язань як то, наприклад, договір позики чи договір-купівлі-продажу. Позовні вимоги у тій справі грунтуються на твердженні позивача щодо безпідставності набуття ОСОБА_2 майна протягом 2015-2016 років. 
Позовні вимоги у тій справі ОСОБА_2 не визнає, а, отже, справа у кінцевому етапі може закінчитися як задоволенням позову так і відмовою у його задоволенні. Таким чином позивачем передчасно зазначено, що відчуження квартири на підставі договору дарування в подальшому ускладнить йому виконання рішення по справі № 638/3939/21, оскільки рішення по цій справі не прийняте і не набуло законної сили. 
До того ж треба звернути увагу, що до оформлення договору дарування позивач у справі № 638/3939/21 жодним чином не намагався забезпечити позов шляхом заборони відповідачу розпорядження належним їй майном.
Також зауважує, що на момент укладання договору дарування і станом на сьогодні у відповідача було й інше майно, за рахунок якого можливо погасити грошову заборгованість. Це також вказує на відсутність ознак фраудаторності правочину дарування і спростовує твердження позивача про відсутність будь-якого майна у ОСОБА_2 .
Крім того, задоволення позовних вимог про відновлення становища та повернення ОСОБА_2 квартири є неможливим через те, що станом на сьогодні власником вказаної квартири є ОСОБА_4 , який як добросовісний набувач придбав цю квартиру (про це зазначає сам позивач і це слідує з інформаційної довідки з реєстру наданої позивачем) і який навіть не залучений до участі у цій справі. 
З приводу строку на подання відзиву вказав, що матеріали справи сторною відповідачів не отримувалися поштою, а в електронному суді позовна заява із додатками були додані лише 09.01.2025 року, тому строк на подання відзиву розпочався з 09.01.2025 року. 
Зважаючи на вищевикладене просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
ОСОБА_1 подано відповідь на відзив, яка мотивована помилковим і таким, що не відповідає усталеній практиці Верховного Суду висновкам, що лише кредитор на виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили, має право визнавати фраудаторним правочин, який укладений боржником для уникнення від виконання своїх зобов`язань. Інтерпретації предмету та підстав позовних вимог у двох цивільних справах № 638/4290/23 та № 638/3939/21 таким чином, який нібито доводить відсутність ознак фраудаторного правочину з посиланням на Постанову Другої судової палати КЦС Верховного Суду від 14 серпня 2024 року у справі № 504/112/22, у якій наведений висновок про неможливість застосування конструкції фраудаторного правочину, коли кредитор вже звернув стягнення на одне і те ж майно (у справі № 504/112/22 це земельні ділянки) для задоволення свого права вимоги і погашення боргу під час процедури виконавчого провадження.
Позивач вважає заперечення адвоката Тищенка А.В. неспроможними, такими, що не мають належного нормативного обґрунтування та не відповідають висновкам щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду у справах з однотипними правовідносинами, виходячи з такого.
Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення (стаття 16 ЦК України).
Оспорюваний правочин визнається судом недійсним, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається не тільки за ініціативою його сторони, але й іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину).
Недійсність фраудаторного правочину має гарантувати інтереси кредитора «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20).
Згідно пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли би порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що особа «використовує право на зло», усвідомлюючи, що вона перебуває у конкретних правовідносинах з іншими особами, які «потерпають» від зловживання правом (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19, від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19). Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при безоплатному договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19, сформулювала висновок, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України); недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України); послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260цс19, сформулювала підхід, за яким кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні допускається, якщо правочин вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) та порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).
Верховний Суд у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17, від 7 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 дійшов висновку, що ознаками фраудаторного правочину, серед іншого, є відчуження боржником майна після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; відсутність у боржника після відчуження спірного майна іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.
Позивачем документально доведено, що на момент укладення 21 листопада 2023 року  ОСОБА_2 зі своєю донькою і другою відповідачкою ОСОБА_3 договору дарування квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 достеменно знала про існування з боку позивача ОСОБА_1 матеріальних претензій до неї на значні грошові суми у майнових спорах, а тому «вжила право на зло».
Передбачаючи для себе негативні наслідки у випадку виконання майбутніх судових рішень на користь позивача у цивільних справах:
-№ 638/4290/23 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 боргу в сумі 40 000 доларів США за договором позики від 13 травня 2017 року, провадження у якій було відкрито 16 травня 2023 року;
-№ 638/3939/21 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 2 049 931 грн як витрат, понесених позивачем на проведення у нежитлових приміщеннях по АДРЕСА_2 капітального ремонту, провадження у якій було відкрито 29 березня 2021 року;
ОСОБА_2 з метою унеможливлення звернення стягнення на майно в період з червня 2022 року по листопад 2023 року прискорено позбулася чотирьох з п`яти об`єктів нерухомого майна, власником яких вона була з 2013 по 2023 роки і насьогодні у ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності перебуває лише один з п`яти об`єктів нерухомості, а саме 1/2 частина квартири АДРЕСА_6 , право спільної часткової власності на яке ОСОБА_2 набула лише 30 червня 2023 року на підставі свідоцтва про право на спадщину № 937.
Можливе звернення стягнення на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 не забезпечує задоволення вимог позивача у справі № 638/3939/21, оскільки її ринкова вартість значно нижча від загальної суми позовних вимог у вказаних вище справах.
У позовній заяві у справі № 638/17336/24 про визнання договору дарування квартири недійсним позивачем вказувалося, що після отримання висновку судової будівельної експертизи розмір позовних вимог у справі № 638/3939/21 буде значно збільшений.
17 січня 2025 року позивачем з Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» отримана інформація, згідно якої проведення експертизи завершено і матеріали справи № 638/3939/21 з висновком судово-будівельної експертизи № 2177 направлені до Дзержинського районного суду міста Харкова.
Після поновлення провадження у справі № 638/3939/21 позивачем згідно статті 49 ЦПК України буде подана заява про збільшення розміру позовних вимог, яка буде долучена до матеріалів справи № 638/17336/24 після отримання відповідної судової ухвали.
Примусова реалізація у виконавчому провадженні № 75225664 по справі № 638/4290/23 нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 , які належали ОСОБА_2 на праві власності, не забезпечує у повному обсязі задоволення вимог позивача, оскільки ОСОБА_2 повністю не повернула борг в сумі 40 000 доларів США, розмір якого в національній валюті значно перевищує суму стягнення у справі № 638/4290/23.
Після отримання відповіді на пропозицію про досудове врегулювання спору і добровільну сплату ОСОБА_2 на користь позивача залишку від боргу (копія пропозиції з розрахунком суми залишку невиконаного зобов`язання додається) позивачем до ОСОБА_2 буде пред`явлений позов про примусове стягнення залишку від суми невиконаного зобов`язання в сумі 10 000 (десять тисяч) доларів СІНА.
Викладене доводить, що ОСОБА_2 , будучи обізнаною про наявність майнових претензій та судових спорів, в яких вона є відповідачем за майновими вимогами на загальну суму, яка у декілька разів перевищує вартість належного їй нерухомого майна, діючи недобросовісно та зловживаючи цивільними правами, здійснила безоплатне відчуження двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , на користь своєї рідної доньки ОСОБА_3 .
Долучені до позовної заяви Інформаційні довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно об`єктивно доводять укладення протягом короткого періоду часу першою відповідачкою на шкоду позивачу чотирьох фраудаторних правочинів з відчуження нерухомості, серед яких і договір дарування від 21 листопада 2023 року квартири АДРЕСА_1 , за рахунок яких позивач міг би задовольнити свої вимоги.
Вказані обставини позивачем доведені належними і допустимими письмовими доказами, які свідчать про недобросовісність дій ОСОБА_2 та зловживання нею цивільними, правами, що є підставою для визнання оспорюваного договору дарування від 21 листопада 2023 року недійсним.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати КЦС від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 зроблений правовий висновок, згідно якого при визнанні договору дарування фраудаторним слід враховувати момент дарування та особу обдаровуваного.
Друга відповідачка ОСОБА_3 є рідною донькою першої відповідачки ОСОБА_2 , що згідно з постановами КЦС Верховного суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17; від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17; від 11 серпня 2021 року у справі № 723/826/19; від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21 є ознакою фраудаторного правочину.
З приводу посилання адвоката Тищенка А.В. на «добросовісного» набувача квартири АДРЕСА_1  ОСОБА_4 , якому друга відповідачка ОСОБА_3 15 травня 2024 року продала двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , позивач увагу суду звертає на таке.
15 травня 2024 року перша відповідачка у справі № 638/17336/24 громадянка ОСОБА_2 через посередництво своєї молодшої доньки другої відповідачки ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49, 2 кв. метри, а 05 липня 2024 року старша донька ОСОБА_2 громадянка ОСОБА_10 3/4 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_7 , загальною площею 64,9 кв. метрів, подарувала ОСОБА_4 , що підтверджується долученою до позовної заяви Інформаційною довідкою з Державного реєстру прав нерухомого майна від 29 липня 2024 року № 388664592.
Обставиною, на яку звертає особливу увагу суду є те, що позивач у справі № 638/17336/24 ОСОБА_1 визнаний потерпілим у кримінальному провадженні № 12023221200001622, відомості про яке в ЄРДР внесені 07 липня 2023 року за частиною другою статті 162 КК України.
У кримінальному провадженні № 12023221200001622 слідчим слідчого відділу ХРУП № 3 ГУ НП в Харківській області задоволено клопотання потерпілого ОСОБА_1 від 28 жовтня 2024 року про оголошення  ОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,  ОСОБА_4 ,  ОСОБА_12 , чоловіку на ім`я ОСОБА_13 (після встановлення його особи) повідомлення про підозру у вчиненні вказаними особами 26 жовтня 2021 року кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 162 КК України за незаконне виселення ОСОБА_1 з житлового приміщення із застосуванням фізичного насильства (примірник клопотання потерпілого від 28 жовтня 2024 року у кримінальному провадження № 12023221200001622 та копія відповіді слідчого від 28 жовтня 2024 року № К-1838/119-60/03-24 додано).
Підсумовуючи викладене, позивач заперечує проти мотивів і аргументації, викладених адвокатом Тищенком А.В. у відзиві на позовну заяву і наводить у відповіді на відзив конкретні письмові докази, норми права та висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
03.11.2025 через систему «Електронний суд» адвокатом Тищенком А.В. подано письмові пояснення, в яких зазначив наступне.
У провадженні Шевченківського районного суду Харкова знаходиться справа № 638/17336/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування. Конструкцію фраудаторності для визнання того чи іншого правочину недійсним можливо застосовувати тільки у випадку встановлення вчинення правочину на шкоду кредитору. Тобто, в процесі розгляду вказаних справ судами має встановлюватися наявність чи відсутність шкоди для позивача через відчуження майна Відповідачем. Втім якщо шкода кредитору не завдається чи особа, яка заявляє вимоги про визнання недійсним правочину на підставі фраудаторності не є кредитором, то у позові такій особі має бути відмовлено. КЦС ВС неодноразово аналізував конструкцію фраудаторного правочину, тобто правочину, який вчиняється на шкоду кредитору для уникнення чи унеможливлення, зокрема, сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. У позовній заяві позивач посилається на два судових процеси, у призмі яких позивачу завдана шкода відповідачем шляхом відчуження нею квартири за договором дарування. 
З приводу судової справи № 638/4290/23 вказує на те, що рішення по справі № 638/4290/23 станом на сьогодні повністю виконане ОСОБА_2 у межах відповідного виконавчого провадження. Виконавче провадження по виконанню рішення у справі № 638/4290/23 зараз закінчене на підставі відповідної постанови у зв`язку із повним виконанням відповідачем. 
На підтвердження цього надає постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження. Таким чином, рішення по справі № 638/4290/23 не може слугувати підставою фраудаторності, оскільки воно станом на сьогодні вже виконано і таким чином ОСОБА_1 не є більше кредитором за ним.
Мета оспорювання фраудаторного правочину досягається для того, щоб кредитор міг задовольнити своє право вимоги, тобто щоб відбулося погашення боргу боржником. Якщо кредитор уже звернув стягнення на майно для задоволення свого права вимоги і погашення боргу боржника, то конструкція фраудаторного правочину не може бути застосована. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (постанова від 14 серпня 2024 року у справі № 504/112/22 (провадження № 61-1582св23) ). 
З приводу судової справи № 638/3939/21. Так, дійсно, в провадженні Шевченківського районного суду Харкова знаходиться вказана справа із позовними вимогами у тому числі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 . Проте вказану справу не можна розглядати як підставу для визнання фраудаторним договору дарування. Аналізуючи наявність цієї справи як підставу для визнання договору дарування фраудаторним слід виходити з наступного. Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23). При цьому при позаконкурсному оспорюванні фраудаторний правочин має заважати виконанню судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), яке набрало законної сили. Позивач як на підставу власного позову опирається саме на позаконкурсне оспорювання фраудаторного правочину. Тобто, як станом на день укладання оспорюваного договору дарування так і станом на сьогодні позивача не можна вважати кредитором відповідача опираючись лише на факт розгляду справи № 638/3939/21. 
Таким чином позивачем передчасно зазначено, що відчуження квартири на підставі договору дарування в подальшому ускладнить йому виконання рішення по справі № 638/3939/21, оскільки рішення по цій справі не прийняте і не набуло законної сили. До того ж треба звернути увагу, щодо оформлення договору дарування у справі № 638/3939/21 не забезпечено позов шляхом заборони відповідачу розпорядження належним їй майном.
Крім того, зазначає, що справа № 638/3939/21 виникла не із договірних зобов`язань як то, наприклад, договір позики чи договір-купівлі-продажу. Позовні вимоги у тій справі грунтуються на безпідставності набуття ОСОБА_2 майна протягом 2015-2016 років і стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. Також у відповідачки було й інше майно, за рахунок якого у разі необхідності можливо би було погасити грошову заборгованість. Так у позивача у власності 1/2 квартири у м. Дніпро загальною площею 74 кв. м., вартість якої приблизно й дорівнює сумі вимог ОСОБА_1 по справі № 638/3939/21. Це також вказує на відсутність ознак фраудаторності правочину дарування і спростовує твердження позивача про відсутність будь-якого майна у ОСОБА_2 .
Крім того, задоволення позовних вимог про відновлення становища та повернення ОСОБА_2 квартири є неможливим через те, що станом на сьогодні власником вказаної квартири є ОСОБА_4 , який як добросовісний набувач придбав цю квартиру і який не залучений до участі у цій справі. 
Зважаючи на вище викладене просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Також просив провести судове засідання без їхньої участі.
11.11.2025 ОСОБА_1 також подав письмові пояснення, відповідно до яких, Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що визнання недійсними правочинів, які укладаються з метою унеможливлення звернення стягнення при виконанні в майбутньому судових рішень, не залежить від наявності або відсутності ухвал про відкриття провадження у справах про стягнення боргу або відшкодування заподіяної шкоди, а також від наявності судових рішень, що набрали законної сили.
У постанові від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17 (провадження № 61-3068св21) Верховний Суд скасував постанову Харківського апеляційного суду від 22 січня 2021 року в частині відмови у позові і залишив в силі рішення суду першої інстанції, оскільки прискорене відчуження нерухомості особою через два тижні після вчиненого нею ДТП переслідувало мету невідшкодування шкоди потерпілим, передбачаючи негативні наслідки для себе у випадку виконання в майбутньому судового рішення шляхом звернення стягнення на це майно.
Верховний Суд у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17; від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18; від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 наводить висновки, згідно яких ознаками фраудаторного правочину, серед іншого, є відчуження боржником майна після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; відсутність у боржника після відчуження спірного майна іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов язаннями перед кредитором.
Формуючи судову практику у справах про визнання правочинів фраудаторними. Верховний Суд наголошує на тому, що для визнання правочину фраудаторним важлива наявність умислу в учасників угоди та факт порушення ними прав інших осіб, а не дата відкриття провадження у справі. Суди мають зосереджуватися на тому, чи існували відповідні обставини на момент укладання угоди та чи були порушені права, що може призвести до визнання правочину недійсним.
При розгляді справ про фраудаторні правочини суди мають оцінювати фактичні обставини, що існували саме на момент укладення угоди, а не на момент відкриття провадження у справі (постанова КЦС ВС від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20).
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 12 січня 2021 року у справі № 916/97/20; від 01 лютого 2022 року у справі № 922/313/20; від 22 травня 2024 року у справі № 924/408/21 (924/287/23); від 30 січня 2023 року у справі № 910/16579/20 та багатьох інших.
Верховний Суд у наведених вище постановах виснує, що правопорядок не може залишати поза реакцією дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, а приватний інструментарій не повинен використовуватися для уникнення сплати боргу.
Ці постанови формують сталу судову практику, згідно якої вирішальною (ключовою) обставиною є час, коли боржник, знаючи про свої зобов`язання, вчинив дії, спрямовані на приховування або відчуження свого майна, що унеможливлює задоволення вимог кредиторів.
Цей висновок, перш за все, спростовується недобросовісними діями першої відповідачки, яка, зловживаючи своїми цивільними правами, усвідомлюючи те, що її дії завдають значної шкоди позивачу, передбачаючи для себе негативні наслідки у випадку виконання судових рішень, які в майбутньому можуть бути ухвалені на користь позивача у двох цивільних справах:
-№ 638/3939/21 про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог грошових коштів в сумі 3793842, 00 гривні;
-№ 638/5613/25 про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача грошових коштів в сумі 828052, 00 гривні, як несвоєчасного та не у повному обсязі виконаного зобов`язання за договором позики від 13 травня 2017 року, переслідуючи мету унеможливити виконання фінансових зобов`язань шляхом звернення стягнення на належне їй нерухоме майно, 21 листопада 2023 року уклала з пов`язаною особою, своєю рідною донькою  ОСОБА_14 фраудаторний правочин - договір дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (постанови Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі №924/408/21 (924/287/23); від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20).
Увагу суду звертає на те, що провадження у справі № 638/3939/21 було відкрито 29 березня 2021 року з позовними вимогами про стягнення з ОСОБА_2 2 049 931 (двох мільйонів сорока дев`яти тисяч дев`ятисот тридцять однієї) грн 15 коп., а продаж нерухомості ОСОБА_2 здійснила 21 листопада 2023 року, тобто через два роки після відкриття провадження у справі № 638/3939/21;
Звернення позивача з вимогами майнового характеру до ОСОБА_2 у справі № 638/5613/25 було обумовлено тим, що примусове виконання органами ДВС в межах виконавчого провадження № 75225664 судового рішенню № 638/4290/23 про стягнення боргу і реалізація на електронних торгах приміщень по  АДРЕСА_2 , не забезпечило би задоволення вимог позивача у справі № 638/4290/23  ОСОБА_1 .
Наприкінці 2020 року ОСОБА_2 намагалася продати нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 , проте не змогла цього зробити, оскільки постановою Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 638/6769/20 заява позивача про забезпечення позову була задоволена і накладена заборона відчуження вказаних приміщень.
У цивільних справах № 638/3939/21 та № 638/5613/25 загальна сума заявлених позивачем до першої відповідачки ОСОБА_2 вимог майнового характеру складає грошову суму в розмірі 4621894, 00 грн.
Завчасно сплановані та вчинені ОСОБА_2 умисні дії щодо відчуження нерухомості, потягли за собою порушення майнових прав позивача, оскільки такі дії унеможливлюють реальне і повне виконання судових рішень, які можуть бути ухвалені на користь позивача у вказаних справах.
Можливе звернення стягнення на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 не забезпечує задоволення вимог позивача, оскільки ринкова вартість 1/2 частини вказаної квартири значно нижча від загальної суми позовних вимог у наведених вище цивільних справах.
Примусове виконання органами ДВС судових рішень у цивільних справах № 638/3939/21 та № 638/5613/25, які на користь позивача можуть бути ухвалені, шляхом звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 може лише частково забезпечити стягнення з ОСОБА_2 значних грошових коштів в розмірі 4621894, 00 грн.
Викладене доводить, що перша відповідачка ОСОБА_2 , будучи обізнаною про відкриття 29 березня 2021 року провадження у справі № 638/3939/21 з вимогами про стягнення з неї 2049931, 15 грн, про наявність невиконаного перед позивачем з 2017 року у повному обсязі фінансового зобов`язання у цивільній справі № 638/4290/23, похідною від якої є цивільна справа № 638/5613/25, позовні вимоги майнового характеру у яких у декілька разів перевищують вартість належного ОСОБА_2 нерухомого майна (1/2 частини квартири у місті Дніпро), діючи недобросовісно та зловживаючи цивільними правами, здійснила відчуження нерухомого майна на користь своєї доньки.
Вказані обставини позивачем доведені належними і допустимими письмовими доказами, які свідчать про недобросовісність дій ОСОБА_2 та зловживання нею цивільними правами, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.
У постановах від 15 вересня 2022 року у справі № 638/11094/20 (провадження № 61-2201 св22); від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц; від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та багатьох інших Верховний Суд визначає критерії, на підставі яких договір може бути визнаний фраудаторним: відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості; відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином віл її сплати).
Звертає особливу увагу суду на наступні обставини.
Для уникнення від виконання перед позивачем майнових та фінансових зобов`язань ОСОБА_2 не тільки прискорено позбулася всього нерухомого майна, яким володіла, а навіть пішла на вчинення злочинів.
Слідчим відділом ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування.
У кримінальному провадженні № 12023221200001870 від 09 серпня 2023 року за частиною 2 статті 190 КК України, в якому досліджуються обставини, при яких громадянка ОСОБА_2 шляхом обману і зловживання довірою заволоділа нерухомим майном і грошима в особливо великих розмірах, які вона отримала за розпискою від 13 травня 2017 року; та у кримінальному провадженні № 12025221200001141 від 14 червня 2025 року за частиною 1 статті 383 КК України, позивач визнаний потерпілим.
Наявність рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 30 листопада 2024 року у справі № 638/4290/23, частково зміненого постановою Харківського апеляційного суду від 16 травня 2024 року лише в частині визначення розміру суми стягнення, яким з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто грошову суму в розмірі 1462400,00 грн саме на виконання боргової розписки від 13 травня 2017 року документально доводить умисне вчинення ОСОБА_2 злочину, передбаченого частиною 2 статті 383 КК України (завідомо неправдиве повідомлення органу досудового розслідування про вчинення кримінального правопорушення, поєднане з обвинуваченням особи в тяжкому злочині, вчинене з корисливих мотивів).
28 липня 2025 року прокурором Шевченківської окружної прокуратури міста Харкова винесено постанову про об`єднання КП № 12023221200001870 з КП № 12025221200001141 в одне провадження.
26 жовтня 2021 року колишня дружина позивача ОСОБА_15 через три роки після розірвання у травні 2019 року шлюбу, без судового рішення здійснила виселення позивач з квартири АДРЕСА_8 .
За даним фактом на підставі повідомлення позивача від 26 жовтня 2021 року про вчинене кримінальне правопорушення, на виконання ухвали слідчого судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2021 року ХРУП № З ГУНП в Харківській області в ЄРДР внесені відомості про реєстрацію 06 грудня 2021 року кримінального провадження № 12021221200002229 про вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 194 Кримінального кодексу України, в якому позивач залучений як потерпілий.
У липні 2023 року за заявами (повідомленнями) позивача про вчинення злочинів, на виконання ухвал слідчих суддів ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області в ЄРДР внесені відомості про реєстрацію ще двох кримінальних проваджень:
-№ 12023221200001623 за фактом замаху на незаконне виселення позивача, яке мало місце 13 жовтня 2021 року (зареєстровано в ЄРДР 07 липня 2023 року за частиною 2 статті 15 і частиною 2 статті 162 КК України);
-№ 12023221200001622 за фактом незаконного виселення позивача, яке мало місце 26 жовтня 2021 року (зареєстровано в ЄРДР 07 липня 2023 року за частиною 2 статті 162 КК України).
У вказаних кримінальних провадженнях позивач залучений як потерпілий і насьогодні проводяться слідчі, розшукові та інші процесуальні дії.
Слідством встановлено, що 26 жовтня 2021 року колишня дружина позивача ОСОБА_15 за попередньою змовою з особами кримінального світу, із залученням двох ведмежатників, зламала два замки у вхідних дверях квартири АДРЕСА_8 , вставила нові замки, вселила у квартиру сторонніх осіб, у тому числі, і «добросовісного набувача» ОСОБА_16 , який до ІНФОРМАЦІЯ_4 виконував роль охоронця житла і фізично перешкоджав позивачу проживати у квартирі, в якій позивач зареєстрований і в якій зберігається його особисте майно.
Завершення досудового розслідування у вказаних вище кримінальних провадженнях ускладнено тим, що ОСОБА_17 та її старша донька ОСОБА_18 з березня 2022 року постійно проживають закордоном.
Наведені у поясненні позивача мотивація та аргументи щодо обґрунтованості і правомірності позовних вимог відповідають висновкам Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц; постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц; від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18; від 24 лютого 2021 року у справі № 757/33392/16; від 14 грудня 2022 року у справі № 372/437/20; від 16 жовтня 2024 року у справі № 911/3706/23 та від 18 лютого 2025 року у справі № 916/5751/23.
Письмові пояснення позивача у справі ОСОБА_1 від 11 листопада 2025 року просить долучити до матеріалів справи № 638/17336/24. При розгляді справи № 638/17336/24 по суті врахувати викладені позивачем у письмовому поясненні від 11 листопада 2025 року заперечення проти доводів і міркувань, наведених у додаткових поясненнях представника відповідачів адвоката Тищенка А.В. від 03 листопада 2025 року.
Окрім того, представником ОСОБА_19 було подано клопотання про зупинення провадження у справі до вирішення справи № 638/3939/21, яке задоволенню не підлягає, з огляду на те, що у даній справі зібрано достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін, які у повній мірі дозволяють встановити всі фактичні обставини та розглянути справу.
Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, встановленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає дану справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, оцінює докази та встановлює лише ті фактичні обставини, які безпосередньо стосуються предмета спору у цій справі.
Сторонами подано та, відповідно, матеріали даної справи містять достатньо доказів для встановлення всіх фактичних обставин справи, що стосуються предмета доказування у цій справі, ухвалення законного та обгрунтованого рішення.
Суд вважає, що судове провадження у іншій справі не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повнота всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

29 липня 2024 року ОСОБА_2 , PHОКПП НОМЕР_1 , (надалі - відповідачка) на підставі договору дарування від 21 листопада 2023 року, реєстраційний номер 1997, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Т.П., двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 49,2 кв. метрів, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2834168163120 (надалі також - квартира), подарувала своїй доньці ОСОБА_3 (надалі - відповідачка), що підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 388664592.
Станом на 21 листопада 2023 року, на час укладення оспорюваного правочину, в місцевих судах загальної юрисдикції міста Харкова перебували і продовжують насьогодні перебувати справи у майнових спорах, в яких ОСОБА_2 є відповідачем, а ОСОБА_1 – позивачем, що підтверджується копіями судових ухвал про відкриття проваджень у справах, витягів з позовних заяв та копією судового рішення у справі.
Місцевими судами загальної юрисдикції розглянуті та продовжують розглядатися такі справи.
Рішенням Дзержинського (нині Шевченківського) районного суду міста Харкова від 30 листопада 2023 року у справі № 638/4290/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове виконання зобов`язання за договором позики від 13 травня 2017 року і стягнення боргу, зміненим постановою Харківського апеляційного суду від 16 травня 2024 року, позовні вимоги задоволені частково. З ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 1 462 400 (один мільйон чотириста шістдесят дві тисячі чотириста) гривень та судовий збір в сумі 12 697 (дванадцять тисяч шістсот дев`яносто сім) гривень.
05 червня 2024 року Шевченківським ВДВС у місті Харкові відкрито виконавче провадження № 75225664 з примусового виконання вказаного судового рішення, а 18 червня 2024 року винесено постанову про опис і накладення арешту на нежитлові приміщення підвальної частини № НОМЕР_3 , 2-:-20, 10а, 106, На, І житлового будинку літ. «А-5», загальною площею 227, 0 кв. метрів, розташованих у будинку АДРЕСА_2 , які на праві власності належать боржнику ОСОБА_2 .
В межах виконавчого провадження проведена оцінка ринкової вартості майна і вказані нежитлові приміщення передані для реалізації на електронних торгах (копія повідомлення державного виконавця Шевченківського ВДВС у місті Харкові Козловської В.В. від 04 вересня 2024 року № 98214 додано).
Також Дзержинським (нині Шевченківським) районним судом міста Харкова розглядається цивільна справа № 638/3939/21 за позовом ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 вартості безпідставно набутого майна внаслідок проведення першим позивачем ОСОБА_1 капітального ремонту нежитлових приміщень підвальної частини №16, 2-:-20, 10а, 106, 11а, І житлового будинку літ. «А-5» загальною площею 227, 0 кв. метрів, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 в сумі 1 207 053 (один мільйон двісті сім тисяч п`ятдесят три) грн 77 коп., яка складається з:
- вартості сплачених першим позивачем коштів за проведення капітального ремонту приміщень в сумі 759 176 (сімсот п`ятдесят дев`ять тисяч сто сімдесят шість) грн 40 коп.;
- доходу, який відповідачка ОСОБА_2 одержала від здачі в оренду нежитлових приміщень по АДРЕСА_2 в сумі 350 000 (триста п`ятдесят тисяч) грн 00 коп.;
- пені за несвоєчасне виконання зобов`язань в сумі 97 877 (дев`яносто сім тисяч вісімсот сімдесят сім) грн 37 коп.
Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року клопотання першого позивача у справі № 638/3939/21 ОСОБА_1 задоволено і на підставі статті 1213 ЦК України для визначення на момент розгляду справи судом вартості використаних будівельних матеріалів та вартості виконаних робіт при проведенні за договором підряду № 09/15/1 р від 09 жовтня 2015 року, укладеного ОСОБА_1 з ТОВ «Будівельний альянс «Моноліт», код ЄДРПОУ 37190924, капітального ремонту у нежитлових приміщеннях підвальної частини №16, 2-:-20, 10а, 106, 1 la, І житлового будинку літ. «А-5», площею 227, 0 кв. м. по АДРЕСА_2 , призначена судова будівельна експертиза.
15 травня 2024 року відповідачкою ОСОБА_3 вказана квартира на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний номер 646, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Погрібною Т.П. була відчужена на користь громадянина ОСОБА_4 .
Позивач ОСОБА_1 в обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що, будучи обізнаню про наявність до неї матеріальних претензій з боку ОСОБА_1 , передбачаючи для себе негативні наслідки у випадку виконання судових рішень у справах про стягнення значних грошових коштів, провадження у яких було відкрито у 2021 та 2023 роках, перша відповідачка протягом 2022-2023 років, переслідуючи недобросовісну мету унеможливити виконання фінансових зобов`язань шляхом звернення стягнення на належне їй нерухоме майно, маючи намір завдати значної матеріальної шкоди позивачу, зловживаючи цивільними правами, 21 листопада 2023 року уклала зі своєю донькою ОСОБА_3 фраудаторний правочин - договір дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_1 .
З 2022 року і до теперішнього часу ОСОБА_2 постійно проживає в Німеччині і вчиняє дії, спрямовані на відчуження належного їй на праві власності нерухомого майна, яке знаходиться в Україні, внаслідок чого вона перестає бути платоспроможною і виконувати свої фінансові зобов`язання.
До позовної заяви додано документи, які доводять неспроможність боржника ОСОБА_2 добровільно виконати судове рішення про стягнення грошових коштів у справі № 638/4290/23.
Важливою обставиною при розгляді справи про визнання фраудаторним договору дарування квартири АДРЕСА_1 , укладеного 21 листопада 2023 року відповідачкою на користь своєї доньки є те, що провадження у справі № 638/4290/23 про стягнення з ОСОБА_2 боргу в сумі 1 545 673 грн було відкрито 16 травня 2023 року.
Наведене свідчить про те, що відповідачка, проти якої розпочате судове провадження про стягнення боргу, та друга відповідачка, зловживаючи своїми правами, діяли вочевидь недобросовісно і з метою недопущення звернення стягнення на майно боржника уклали договір дарування нерухомості, який порушує майнові інтереси позивача.
Враховуючи зростання інфляції та суттєве подорожчання за період 2016 - 2024 років вартості будівельних робіт та будівельних матеріалів, першим позивачем у справі № 638/3939/21 ОСОБА_1 після отримання висновку судової будівельної експертизи розмір позовних вимог (сума стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів) буде значно збільшений.
Передбачаючи для себе вкрай негативні наслідки примусового виконання судового рішення у разі задоволення майнових позовних вимог ОСОБА_1 у справі № 638/3939/21 про стягнення значних грошових коштів, ОСОБА_2 , переслідуючи мету в подальшому унеможливити виконання фінансових зобов`язань шляхом звернення стягнення на належне їй нерухоме майно, маючи намір завдати значної матеріальної шкоди позивачу, зловживаючи своїми цивільними правами, 21 листопада 2023 року уклала зі своєю рідною донькою ОСОБА_3 договір дарування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49, 2 кв. метрів, яка перебувала у власності ОСОБА_2 з 2004 року.
Таким чином, спірне нерухоме майно боржника було відчужене з метою його виведення з-під майбутнього стягнення.
Вищевказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду із даним позовом про визнання такого правочину недійсним та відновлення становища, яке існувало до порушення суб`єктивних цивільних прав позивача.
Суд, надаючи правову оцінку заявленим позовним вимогам та їх нормативно – правовому обґрунтуванню, зазначає наступне.
Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 2 частини 1 статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, як, зокрема, обов`язковості виконання рішень.
Статтею 6 Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Що стосується виконання судових рішень, стаття 6 Конвенції застосовується на усіх стадіях провадження. Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 (Горнсбі проти Греції).
Абзацом 7 статті 41 Конституції України передбачено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі N 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно з частиною 2 статті 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.
Відповідно до частини 3 статті 13 ЦК України, не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року N 2-р (II)/2021 у справі N 3-95/2020 (193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що "оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука "а також зловживання правом в інших формах", що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)".
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що особа (особи) "використовувала/використовували право на зло".
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/ встановлення/припинення прав взагалі).
В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило.
Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).
Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.
В силу частин 1 - 3, частини 5 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
За частиною 3 статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 зроблено висновок, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.
Сам факт укладання договору боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (аналогічні позиції викладені Верховним Судом у постановах від 24.07.2019 у справах № 405/1820/17, №372/3541/16-ц від 13.05.2020, №910/8357/18 від 28.11.2019, №922/1903/18 від 20.05.2020, №619/82/19 від 11.11.2020).
Як вказав Верховний Суд у постанові від 23.05.2023 у справі № 936/721/21, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину.
Боржник не є абсолютно вільним у обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, у якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. В обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора.
При цьому та обставина, що правочин з третьою особою якому боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства. 
Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 14.01.2020 року у справі № 489/5148/18.
У постанові від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17 (провадження № 61-3068св21) Верховний Суд скасував постанову Харківського апеляційного суду від 22 січня 2021 року в частині відмови у позові і залишив в силі рішення суду першої інстанції, оскільки прискорене відчуження нерухомості особою через два тижні після вчиненого нею ДТП переслідувало мету невідшкодування шкоди потерпілим, передбачаючи негативні наслідки для себе у випадку виконання в майбутньому судового рішення шляхом звернення стягнення на це майно.
Верховний Суд у постановах від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17; від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18; від 19 травня 2021 року у справі № 693/624/19 наводить висновки, згідно яких ознаками фраудаторного правочину, серед іншого, є відчуження боржником майна після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; відсутність у боржника після відчуження спірного майна іншого майна, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов язаннями перед кредитором.
Також відповідно до позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі №693/624/19, приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди).
Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.
Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України) (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц).
Формуючи судову практику у справах про визнання правочинів фраудаторними. Верховний Суд наголошує на тому, що для визнання правочину фраудаторним важлива наявність умислу в учасників угоди та факт порушення ними прав інших осіб, а не дата відкриття провадження у справі. Суди мають зосереджуватися на тому, чи існували відповідні обставини на момент укладання угоди та чи були порушені права, що може призвести до визнання правочину недійсним.
При розгляді справ про фраудаторні правочини суди мають оцінювати фактичні обставини, що існували саме на момент укладення угоди, а не на момент відкриття провадження у справі (постанова КЦС ВС від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20).
Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах: від 12 січня 2021 року у справі № 916/97/20; від 01 лютого 2022 року у справі № 922/313/20; від 22 травня 2024 року у справі № 924/408/21 (924/287/23); від 30 січня 2023 року у справі № 910/16579/20 та інших.
Верховний Суд у наведених вище постановах виснує, що правопорядок не може залишати поза реакцією дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, а приватний інструментарій не повинен використовуватися для уникнення сплати боргу.
Ці постанови формують сталу судову практику, згідно якої вирішальною (ключовою) обставиною є час, коли боржник, знаючи про свої зобов`язання, вчинив дії, спрямовані на приховування або відчуження свого майна, що унеможливлює задоволення вимог кредиторів.
З матеріалів справи вбачається та фактично підтверджено належними доказами, що вимоги грунтуються та обумовлені недобросовісними діями відповідачки, яка, зловживаючи своїми цивільними правами, усвідомлюючи те, що її дії завдають значної шкоди позивачу, передбачаючи для себе негативні наслідки у випадку виконання судових рішень, які в майбутньому можуть бути ухвалені на користь позивача у цивільних справах, переслідуючи мету унеможливити виконання фінансових зобов`язань шляхом звернення стягнення на належне їй нерухоме майно, 21 листопада 2023 року уклала з пов`язаною особою, своєю рідною донькою ОСОБА_14 фраудаторний правочин - договір дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (постанова Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі №924/408/21 (924/287/23); від 05 квітня 2023 року у справі № 523/17429/20).
Як свідчать матеріали справи, у травні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про примусове виконання зобов`язання за договором позики від 13 травня 2017 рокуі стягнення боргуна загальну суму1545673,00 грн, яка складається зсуми основного боргу в розмірі 40000,00 доларів США, щоза курсом Національно банку України до національної валютина час звернення позивача до судускладає1 462 400,00 грн ітри відсоткарічних від простроченої суми боргу за період з 01 жовтня 2020 року по 15 травня 2023 року в сумі83273,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 13 травня 2017 року між ним, як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, у формі розписки-зобов`язання був укладений письмовий договір позики, згідно якого, ОСОБА_2 отримала від нього 40000,00 доларів США, але в подальшому відмовилась виконувати взяті на себе зобов`язання, відповіді на письмову пропозицію від 27 вересня 2020 року про досудове врегулювання спору не надала і отримані в позику гроші повертати відмовилась, що стало підставою для звернення позивача до суду.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2023 року позовні вимоги задоволені.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 1 545 673,00 (один мільйон п`ятсот сорок п`ять тисяч шістсот сімдесят три) гривні та судовий збір в сумі13420,00 (тринадцять тисяч чотириста двадцять) гривень.
Постановою Харківського апеляційного суду у справі № 638/4290/23 (провадження № 22-ц/818/785/24) від 16 травня 2024 року апеляційну скаргу задоволено частково. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2023 року змінено. Позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1462400 (один мільйон чотириста шістдесят дві тисячі чотириста) грн 00 коп.
У задоволенні позову в іншій частині відмовлено. Здійснено перерозподіл судових витрат.
30.05.2024 року видано виконавчий лист по справі 638/4290/23 (провадження № 22-ц/818/785/24) про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1462400 (один мільйон чотириста шістдесят дві тисячі чотириста) грн 00 коп.
05.06.2024 старшим державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції Козловською В.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 638/4290/23 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1462400 (один мільйон чотириста шістдесят дві тисячі чотириста) грн 00 коп.
18.06.2024 старшим державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції Козловською В.В. винесено постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника.
21.01.2025 старшим державним виконавцем Шевченківського відділу ДВС у місті Харкові Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції Козловською В.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження 75225664 з примусового виконання виконавчого листа № 638/4290/23 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 462 400 (один мільйон чотириста шістдесят дві тисячі чотириста) грн 00 коп. (а.с 135 т. 2).
Суд вважає неспроможними доводи сторони відповідача про те, що позивачем передчасно зазначено, що:
- відчуження квартири на підставі договору дарування в подальшому ускладнить йому виконання рішення по справі № 638/3939/21, оскільки рішення по цій справі не прийняте і не набуло законної сили.
- у справі № 638/3939/21 не забезпечено позов шляхом заборони відповідачу розпорядження належним їй майном. 
- правовідносини у справі № 638/3939/21 виникли не із договірних зобов`язань, а грунтуються на безпідставності набуття ОСОБА_2 майна протягом 2015-2016 років і стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. 
- у відповідачки було й інше майно, за рахунок якого у разі необхідності можливо би було погасити грошову заборгованість. 
- це також вказує на відсутність ознак фраудаторності правочину дарування, з огляду на наступне.
Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.
До таких обставин, зокрема, відносяться: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, постанова Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2024 року у справі № 916/379/23 (провадження № 12-22гс24) дійшла, зокрема, висновку про те, що правочин, що вчиняється з метою завдати шкоди кредитору і який досягає цієї мети, є фраудаторним.
Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним.
Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.
Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. 
Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 747/306/19).
У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі №754/5841/17 зазначено, що «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків».
У постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18 зазначено, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».
Суд бере до уваги, що на розгляді в суді перебувають справа № 638/3939/21 про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача вартістості безпідставно набутого майна, відшкодування його вартості і всіх доходів, які одержані від безпідставно набутого майна, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог грошових коштів в сумі 3 793 842, 00 гривні; а також № 638/5613/25 про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача грошових коштів в сумі 828 052, 00 гривні, як несвоєчасного та не у повному обсязі виконаного зобов`язання за договором позики від 13 травня 2017 року (а.с. 80-118 т. 2).
При цьому суд також враховує, що провадження у справі № 638/3939/21 було відкрито 29 березня 2021 року з позовними вимогами про стягнення з ОСОБА_2 2 049 931 (двох мільйонів сорока дев`яти тисяч дев`ятисот тридцять однієї) грн 15 коп., а продаж нерухомості ОСОБА_2 здійснила 21 листопада 2023 року, тобто через два роки після відкриття провадження у справі № 638/3939/21.
У свою чергу, звернення позивача з вимогами майнового характеру до ОСОБА_2 у справі № 638/5613/25 було обумовлено тим, що примусове виконання органами ДВС в межах виконавчого провадження № 75225664 судового рішенню № 638/4290/23 про стягнення боргу і реалізація на електронних торгах приміщень по АДРЕСА_2 , не забезпечило задоволення вимог позивача у справі № 638/4290/23 ОСОБА_1 .
У цивільних справах № 638/3939/21 та № 638/5613/25 загальна сума заявлених позивачем до першої відповідачки ОСОБА_2 вимог майнового характеру складає грошову суму в розмірі 4621894, 00 грн.
Наприкінці 2020 року ОСОБА_2 намагалася продати нежитлові приміщення по АДРЕСА_2 , проте не змогла цього зробити, оскільки постановою Харківського апеляційного суду від 21 грудня 2020 року у справі № 638/6769/20 заява позивача про забезпечення позову була задоволена і накладена заборона відчуження вказаних приміщень.
Отже, судами розглядаються справи за майновими вимогами ОСОБА_1 .
У свою чергу, такі дії ОСОБА_2 щодо відчуження нерухомості потягли за собою порушення майнових прав позивача, оскільки такі дії унеможливлюють реальне і повне виконання судових рішень, які можуть бути ухвалені на користь позивача у вказаних справах.
Можливе звернення стягнення на 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 не забезпечує задоволення вимог позивача, оскільки ринкова вартість 1/2 частини вказаної квартири значно нижча від загальної суми позовних вимог у наведених вище цивільних справах.
Примусове виконання органами ДВС судових рішень у цивільних справах № 638/3939/21 та № 638/5613/25, які на користь позивача можуть бути ухвалені, шляхом звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 може лише частково забезпечити стягнення з ОСОБА_2 значних грошових коштів в розмірі 4621894, 00 грн.
Викладене доводить, що перша відповідачка ОСОБА_2 , будучи обізнаною про відкриття 29 березня 2021 року провадження у справі № 638/3939/21 з вимогами про стягнення з неї 2049931, 15 грн, про наявність невиконаного перед позивачем з 2017 року у повному обсязі фінансового зобов`язання у цивільних справах, позовні вимоги майнового характеру у яких у декілька разів перевищують вартість належного ОСОБА_2 нерухомого майна, зокрема, 1/2 частини квартири у місті Дніпро, на що посилається представник відповідачки, діючи недобросовісно та зловживаючи цивільними правами, здійснила відчуження нерухомого майна на користь своєї доньки.
Встановлені обставини, які доведені належними і допустимими письмовими доказами, достеменно свідчать про недобросовісну поведінку та зловживання правом з боку  ОСОБА_2 та зловживання нею цивільними правами, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.
У практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 статті 89 ЦПК України).
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходить з того, що укладення оспорюваного договору між відповідачами є способом ухилення від виконання рішення суду, оскільки нерухомість, яка належала ОСОБА_2 , та на яку могло бути накладено стягнення в межах виконавчого провадження, відчужена іншій особі – її рідній доньці в період, коли останній було відомо про існування претензій матеріального характеру з боку позивача та судових проваджень, дії відповідачів свідчать про недобросовісну поведінку, спрямовану на позбавлення позивача в майбутньому законних майнових прав, та не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що є підставою для визнання оспорюваного договору недійсним.
Посилання строни відповідача щодо невжиття заходів забезпечення позову при розгляді справи також не свідчить про правомірність оскаржуваного правочину.
При цьому в цей же період останній було достеменно відомо про наявність матеріальних претензій з боку ОСОБА_1 та судових проваджень.
Доводи про наявність у боржника іншого нерухомого майна, за рахунок якого вона може відповідати перед кредитором, не спростовують висновків суду про недобросовісність дій боржника та намір уникнути виконання зобов`язань перед позивачем.
В ході розгляду даної справи, суд дійшов висновку, що в даному випадку, усвідомлюючи характер свого діяння, недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами, передбачаючи наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, відповідачка вчинила правочин на шкоду правам інших осіб, ОСОБА_1 , оскільки відчуження належного їй майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника та виконання у повному обсязі нею зобов`язань.
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Позивачем надані належні, допустимі та достовірні докази, що підтверджують встановлені обставини. Натомість, відповідачами не надано будь-яких належних доказів на спростування вимог позивача та встановлених фактів і обставин.
У сукупності наведені обставини діють підстави для висновку про фраудаторність оспорюваного правочину.
Суд вважає за необхідне також зазначити, що у даному випадку має місце позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.
Метою позаконкурсного оспорювання - є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05.04.2023 у справі № 523/17429/20).
У спірних правовідносинах, у разі встановлення відповідних обставин справи, ефективним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.04.2023 у справі № 161/12564/21).
Оскільки суд дійшов висновку про недійсність оскаржуваного договору, правильним є застосування наслідків їх недійсності, що передбачає повернення сторін у попередній стан.
Сторона відповідача, в заперечення проти позову, також вказує на те, що станом на цей час власником вказаної квартири є ОСОБА_4 , який як добросовісний набувач придбав цю квартиру (про це зазначає сам позивач і це слідує з інформаційної довідки з реєстру наданої позивачем) і який не залучений до участі у цій справі.
З приводу цього, суд враховує правову позицию, викладену в постанові Верховного Суду від 12 квітня 2023 року у справі № 161/12564/21 (провадження № 61-10546св22), в якій Верховний Суд зазначив про те, що у справі, що переглядається:
«суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, задовольнив позовні вимоги щодо відновлення становища, яке існувало до порушення інтересів позивача, шляхом визнання права власності на автомобіль марки «ВАЗ 21713» д. н. з. НОМЕР_7 , 2013 року випуску за ОСОБА_20 ;
суди не звернули увагу, що на підставі договору купівлі-продажу автомобіля від 26 червня 2021 року власником спірного автомобіля є ОСОБА_21 (т. 1 а.с. 141), який не був залучений до участі у справі як співвідповідач.
За таких обставин у задоволенні позову ОСОБА_22 до ОСОБА_20 , ОСОБА_23 про відновлення становища, яке існувало до порушення інтересів позивача, шляхом визнання права власності на автомобіль за ОСОБА_20 , судам необхідно було відмовити у зв`язку з неналежним суб`єктним складом, а тому рішення суду першої та постанова апеляційного суду в цій частині підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині».
З урахуванням висновків щодо застосування норм права викладених у постановах Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 листопада 2022 року у справі № 753/6676/20 (провадження № 61-21336св21), від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), Верховний Суд вважав, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, оскаржені судові рішення в частині позовних вимог про скасування реєстрації права на частку в праві спільної часткової власності на квартиру, відновлення становища, яке існувало до порушення інтересів позивача, шляхом визнання права власності на частку в квартирі та автомобіль скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову; в іншій частині судові рішення слід залишити без змін.
Так, ОСОБА_1 пред`явлено позовні вимоги - відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_2 , PHОКПП НОМЕР_1 , двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49,2 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2834168163120, що є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за ОСОБА_2 , PHОКПП НОМЕР_1 , права власності на вказану квартиру.
Щодо позовних вимог про відновлення становища, яке існувало до порушення інтересів позивача, в частині визнання права власності на квартиру.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21) зазначено, що:
«пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див. постанову Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)). Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові».
Суд бере до уваги, що на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2024 року власником спірної квартири автомобіля є ОСОБА_4 , який не був залучений до участі у справі як співвідповідач.
За таких обставин у задоволенні позовних вимог в частині відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом визнання права власності за ОСОБА_2 , на вказану квартиру слід відмовити у зв`язку з неналежним суб`єктним складом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи наведену вище правову позицію Верховного Суду, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, а саме, відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49,2 кв. м., ОСОБА_2 . В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відтак, беручи до уваги такі чинники, як справедливість і розумність в рамках застосування принципу верховенства права, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази кожен окремо та у їх сукупності, на підставі вказаних норм закону суд дійшов висновку що позовні вимоги про визнання недійсним договору, а також відновлення становища, яке існувало до порушення суб`єктивного цивільного права, підлягають частковому задоволенню.
Відповідно до статей 133, 141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути на користь позивача з кожного з відповідачів документально підтверджений сплачений судовий збір у рівних частках.
Керуючись статтями 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 158, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352, 354 ЦПК України, статтями 3, 15, 16, 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, суд

У Х В А Л И В :

Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, укладеного боржником з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань та відновлення становища, яке існувало до порушення – задовольнити частково.
Визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 , PHОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , договір від 21 листопада 2023 року, реєстраційний номер 1997, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Мірошниченко Т.П., дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49,2 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2834168163120.
В іншій частині – відмовити.
Відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом повернення ОСОБА_2 , PHОКПП НОМЕР_1 , двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 49,2 кв. м.
Стягнути з  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп., по 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн 20 коп. з кожної відповідачки.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів, з дня проголошення рішення до Харківського апеляційного суду, а якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_9 , адреса фактичного проживання: АДРЕСА_10 .
Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_11 .
Відповідачка: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_11 .
Рішення суду складено та проголошено 16 квітня 2026 року.

Суддя В.М. Яковлева