П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 240/22875/24 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Леміщак Дмитро Михайлович 
Суддя-доповідач - Матохнюк Д.Б. 
25 лютого 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Матохнюка Д.Б. 
суддів: Граб Л.С.  Сторчака В. Ю. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Житомирській області про визнання протиправною та скасування податкової вимоги, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Житомирській області (ГУ ДПС у Житомирській області) в якому просив:
-визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу Головного управління ДПС у Житомирській області від 23.02.2021 № Ф-8770-25 на суму 41169,94 грн;
- зобов`язати Головне управління ДПС у Житомирській області внести зміни до інтегрованої картки платника податків шляхом коригування суми податкового боргу на суму, визначену у вимозі про сплату боргу від 23.02.2021 № Ф-8770-25.
18 лютого 2025 року Житомирський окружний адміністративний суд прийняв рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Не погоджуючись з судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
Заслухавши, суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено те, що ОСОБА_1 17.07.2014 був зареєстрований як фізична особа-підприємець.
03.07.2024 було внесено запис до Єдиного державного реєстру про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , стан платника податків: припинено, але не знято з обліку (КОР не пусті).
У зв`язку з наведеним, в інтегрованій картці платника по коду бюджетної класифікації 71040000 відбувались нарахування єдиного внеску, внаслідок чого станом на 31.01.2021 за позивачем числилась заборгованість на загальну суму 41169,94 грн.
За таких обставин, податковим органом прийнято вимогу від 23.02.2021 № Ф-8770-25 про сплату боргу (недоїмки) у сумі 41169,94 грн.
Не погоджуючись з вказаною вимогою позивач звернувся до суду з даним позовом.
За результатами встановлених обставин судом першої інстанції зроблено висновок щодо необґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Так, п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України “Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування” від 08.07.2010 року №2464 (Закон №2464) єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Так, у ч. 1 ст. 1 Закону №2464 розкриті наступні поняття:
- єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування;
- застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
- недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.
Згідно ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є, зокрема: фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.
Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI (в редакції до 31.12.2014 включно) єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у пункті 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім`ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток);
- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе та членів сім`ї, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу.
Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці" від 28.12.2014 р. № 77-VIII, який набрав чинності з 01.01.2015) було викладено пункту 2 та 3 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI в такій редакції:
"єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску;
- для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI (в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 № 1774-VIII, який набрав чинності з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується:
- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць;
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI (в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо підвищення пенсій" від 03.10.2017 № 2148-VIII, який набрав чинності з 11.10.2017), єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 51 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому, сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць.
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2464-VI мінімальний страховий внесок - сума єдиного внеску, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір внеску, встановлений законом на місяць, за який нараховується заробітна плата (дохід), та підлягає сплаті щомісяця.
Згідно ч. 11 ст. 8 Закону № 2464-VI (в редакції до 31.12.2015) єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
Відповідно до ч. 5 ст. 8 Закону № 2464-VI (в редакції з 01.01.2016) єдиний внесок для платників, зазначених у статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 22 відсотки до визначеної статтею 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.
У разі якщо база нарахування єдиного внеску не перевищує розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід, сума єдиного внеску розраховується як добуток розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на місяць, за який отримано дохід (прибуток), та ставки єдиного внеску.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" встановлено у 2014 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі - 1218 гривень.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" встановлено у 2015 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі: з 1 січня - 1218 гривень.
Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" мінімальну заробітну плату з 01.01.2017 встановлено у місячному розмірі на рівні 3200 гривень.
Згідно ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2018 дорівнював 3723 гривні.
Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2019 рік" мінімальну заробітну плату з 01.01.2019 визначено на рівні 4173 гривні.
Статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік" мінімальну заробітну плату з 01.01.2020 визначено на рівні 4723 гривні.
Таким чином, розмір мінімального страхового внеску дорівнював:
- у 2013 році - 398,01 грн на місяць (1147,00 грн х 34,7 %), 1194,03 грн на квартал (398,01 грн х 3);
- у 2014 та у 2015 роках - 422,65 грн на місяць (1218,00 грн х 34,7%), 1267,95 грн на квартал (422,65 грн х 3);
- у 2017 році - 704,00 грн на місяць (3200,00 грн х 22%), 2112,00 грн на квартал (704,00 грн х 3);
- у 2018 році - 819,06 грн на місяць (3723,00 грн х 22%), 2457,18 грн на квартал (819,06 грн х 3);
- у 2019 році - 918,06 грн на місяць (4173,00 грн х 22%), 2754,18 грн на квартал (918,06 грн х 3);
- у 2020 році - 1039,06 грн на місяць (4723,00 грн х 22%), 3117,18 грн на квартал (1039,06 грн х 3).
Згідно ч. 7 ст. 9 Закону № 2464-VI єдиний внесок сплачується шляхом перерахування платником безготівкових коштів з його банківського рахунку.
Відповідно до ч. 8 ст. 9 Закону № 2464-VI (в редакції до 10.10.2017) платники єдиного внеску, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний рік, до 10 лютого наступного року, крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, які сплачують єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Платники єдиного внеску, зазначені у пунктах 4, 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, зобов`язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний квартал, до 20 числа місяця, що настає за кварталом, за який сплачується єдиний внесок.
Відповідно до ч. 4 ст. 25 Закону № 2464-VI орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.
Згідно п. 3 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Міністерства юстиції фінансів України від 20.04.2015 № 449 (Інструкція № 449) органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо:
- дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів;
- платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску;
- платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів платника на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
Пунктом 4 розділу VI Інструкції № 449 передбачено, що вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі актів документальних перевірок, звітів платника про нарахування єдиного внеску та облікових даних з інформаційної системи органу доходів і зборів за формою згідно з додатком 6 до цієї Інструкції (для платника юридичної особи) або за формою згідно з додатком 7 до цієї Інструкції (для платника фізичної особи).
Згідно з даними інтегрованих карток платника податків ОСОБА_1 станом на 31.01.2021 позивачем не сплачено нарахування з єдиного соціального внеску на загальну суму 41169,94 грн, а саме:
- за липень-вересень 2014 року на суму 845,30 грн по терміну сплати 20.10.2014;
- жовтень-грудень 2014 року на 1267,95 грн по терміну сплати 20.01.2015;
- січень - березень 2015 року 1267,95 грн по терміну сплати 20.04.2015;
- січень-грудень 2017 року 8448,00 грн, по терміну сплати 09.02.2018;
- за січень - березень 2018 року насуму 2457,18грн по терміну сплати 19.04.2018;
- за квітень - червень 2018 року насуму 2457,18грн по терміну сплати 19.07.2018;
-за липень - вересень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 19.10.2018;
-за жовтень- грудень 2018 року на суму 2457,18 грн по терміну сплати 21.01.2019;
- за січень - березень 2019 року насуму 2754,18 грн по терміну сплати 19.04.2019;
- за квітень - червень 2019 року насуму 2754,18 грн по терміну сплати 19.07.2019;
- за липень - вересень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 21.10.2019;
- за жовтень - грудень 2019 року на суму 2754,18 грн по терміну сплати 20.01.2020;
- за січень - лютий 2020 року на суму 2078,12 грн по терміну сплати 21.04.2020;
- за червень 2020 року на суму 1039,06 грн по терміну сплати 20.07.2020;
- за липень-вересень 2020 року на суму 3178,12 грн по терміну сплати 19.10.2020;
- за жовтень - листопад 2020 на суму 2200,00 грн по терміну сплати 19.01.2021.
При цьому, норми Закону № 2464-VI в редакції, яка була чинна у період з 01.07.2013 по 31.12.2017 (період, за який позивачу було нараховано ЄСВ як фізичній особі-підприємцю, що перебуває на спрощеній системі оподаткування), не містили положень щодо відсутності у фізичної особи-підприємця, який перебуває на спрощеній системі оподаткування, обов`язку сплати єдиного соціального внеску у разі відсутності у неї доходу у відповідний звітний період.
Отже, позивач був зобов`язаний здійснювати сплату єдиного соціального внеску навіть за умови відсутності у нього доходу.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 826/11623/16, від 05.02.2019 у справі № 813/3060/16, від 27.11.2019 у справі № 160/3114/19 та в подальшому підтримана у постановах від 04.12.2019 у справі № 440/2149/19 та від 23.01.2020 у справі № 480/4656/18, від 04.11.2021 у справі № 140/3209/19 від 18.02.2022 у справі № 420/4911/20.
Колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на постанову Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 року у справі №260/81/19, оскільки в даній справі було надано оцінку правовідносинам щодо набуття статусу суб`єкта підприємницької діяльності та отримання відповідного свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи до 1 липня 2004 року, тобто до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» та реалізації цього права у нових умовах нормативно-правового регулювання після 2004 року. 
Тоді як, в даному випадку позивач був зареєстрований як фізична особа-підприємець у 2014 році, а тому вказана постанова Великої Палати Верховного Суду від 01.07.2020 року у справі №260/81/1 не може бути застосована в даних правовідносинах.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскаржувана вимога прийнята відповідачем правомірно, а тому відсутні підстави для її скасування.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими у справі обставинами.
Колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду –без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення дотримано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.6 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому відповідно до п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Матохнюк Д.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Граб Л.С.    Сторчак В. Ю.