ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

03 квітня 2026 року  місто Чернівці справа №725/7322/25
провадження №22-ц/822/550/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Судді-доповідача Височанської Н. К.
суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.
за участю секретаря судових засідань Факас А.В.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 15 січня 2026 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Костишин Н.Я.,

В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.
Посилався на те, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 15 липня 2024 року розірвано.
У шлюбі у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , який після розірвання шлюбу залишився проживати разом із матір`ю.
Судовим наказом Чернівецького районного суду м.Чернівців від 28 травня 2025 року зі ОСОБА_1 стягуються на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 23 травня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття.
Разом з тим, у її довірителя відсутня фінансова можливість сплачувати аліменти на утримання сина у визначеному судом розмірі, оскільки у нього, окрім спільного сина із позивачкою, перебуває на утриманні ще малолітня донька від попереднього шлюбу - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , якій він щомісяця добровільно матеріально допомагає.
Вказував, що при винесенні судового наказу, судом було взято до уваги той факт, що у власності ОСОБА_1 є транспортний засіб марки «Шкода», який був придбаний сторонами під час шлюбу. Проте на підставі судового рішення, яким вирішувалося питання поділу спільного майна подружжя, вказаний автомобіль відійшов у власність відповідачці.
Звертав увагу на те, що мінімальний розмір аліментів, визначений Закону України «Про державний бюджет України» для дитини віком до шести років становить 2563 грн., з яких 1281,50грн. мав би сплачувати позивач. Однак із нього на підставі судового наказу стягуються аліменти у розмірі 5897,32грн., що є надмірним тягарем.
Враховуючи наведене, просив зменшити розмір аліментів, які стягуються зі ОСОБА_1 на підставі судового наказу Чернівецького районного суду м.Чернівців від 28 травня 2025 року та стягувати з нього на користь ОСОБА_2 на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти у твердій грошовій сумі, а саме: 4000 грн., щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівців від 15 січня 2026 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про зменшення розміру аліментів – відмовлено.

Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Сондей Я.А. сформувала в системі «Електронний Суд» 13 лютого 2026 року апеляційну скаргу на вказане рішення суду. 
Посилається на те, що виходячи з особливостей наказного провадження, під час розгляду заяви про видачу судового наказу суд позбавлений можливості повно і всебічно дослідити всі істотні обставини справи та оцінити докази у змагальному процесі. Саме з цієї причини виданий судовий наказ не охоплює всіх фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, що й зумовило звернення позивача до суду з позовом про зменшення розміру аліментів. 
Зокрема, при вирішенні питання щодо розміру аліментів не було враховано: наявність у позивача ще однієї дитини від попереднього шлюбу, на утримання якої він несе обов`язок зі сплати аліментів; фактичну відсутність у позивача у власності рухомого майна, на яке посилався суд при видачі судового наказу, оскільки на момент розгляду справи судом першої інстанції відповідний транспортний засіб вже не перебував у власності позивача та був переданий відповідачу. 
Зазначені обставини є істотними для правильного визначення реального майнового стану платника аліментів і, відповідно, для встановлення справедливого та пропорційного розміру аліментних зобов`язань. 
Однак суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не надав належної оцінки вказаним обставинам, фактично обмежившись посиланнями на усні пояснення відповідачки, яка не подала жодного належного та допустимого доказу на підтвердження викладених нею доводів, у той час як подані позивачем докази судом належним чином не досліджені та не оцінені.
Відповідно до довідки від 05 серпня 2025 року №6/200 про нарахований дохід та утримані податки за період з січня 2025 року по червень 2025 року, розмір заробітної плати позивача з урахуванням утриманих податків становить 23 591,33 грн. 
Вказує, що добровільно утримує ще доньку від першого шлюбу, та з метою підтвердження фактичного утримання доньки до матеріалів справи надано копії платіжних інструкцій із призначенням платежу «на утримання дитини». 
Зазначені обставини є істотними для правильного визначення розміру аліментів та безпосередньо впливають на матеріальне становище платника, однак не були враховані при видачі судового наказу. 
Більше того, як убачається зі змісту оскаржуваного рішення суд формально зазначив про наявність у позивача ще однієї неповнолітньої дитини, однак фактичні витрати позивача на її утримання та подані докази про сплату аліментів, суд безпідставно кваліфікував як «матеріальну допомогу».
Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» з 1 січня 2025 року встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років у розмірі 2 563 грн, а для дітей віком від 6 до 18 років — 3 196 грн. Таким чином, мінімальний гарантований державою розмір аліментів для дитини віком до 6 років у 2025 році становить 50% від 2 563 грн. = 1 281,50 грн. Отже, твердження суду про те, що «мінімальний розмір аліментів не може бути нижчим за 2 563 грн», є таким, що не відповідає приписам статті 182 Сімейного кодексу України та фактично підміняє встановлений законом мінімальний гарантований розмір аліментів показником прожиткового мінімуму. 
До того ж, наголошує, що розмір аліментів, який просить позивач встановити становить 4000 грн., а не 1 281, 50 грн., як то помилково зазначено в оскаржуваному рішенні. 
У той же час, з урахуванням розміру заробітної плати позивача та встановленої частки стягнення, фактичний розмір аліментів на утримання ОСОБА_3 станом на зараз становить 5 897,32 грн. щомісячно, що є істотно вищим за мінімальний гарантований державою розмір аліментів, так і на сукупність встановлених у справі об`єктивних обставин, які безпосередньо впливають на платоспроможність позивача.
Апеляційну скаргу просив задовольнити, рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, та зменшити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_1 з 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) до твердої грошової суми, а саме 4000 гривень щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Валешна О.А., просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Вказала, що суд першої інстанції встановивши фактичні обставини справи та дослідивши подані у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову, доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірені доводи сторін та їм надана належна оцінка, а зміст апеляційної скарги зводиться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та застосованих до них норм права й містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом та не можуть бути підставами для скасування судового рішення. 
Зазначила, орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 9 000,00 гривень.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами
Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 15 липня 2024 було розірвано (а.с.9 на звороті - 10).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син – ОСОБА_3 , який після припинення шлюбних відносин залишився проживати разом із матір`ю (а.с.8 на звороті).
Судовим наказом Чернівецького районного суду м.Чернівців від 28 травня 2025 року зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі частини заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з 23 травня 2025 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.7-8).
Відповідач ОСОБА_1 має від першого шлюбу доньку – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.9).
Позивач ОСОБА_1 працює на посаді водія легкового автомобіля у службі механізації і транспорту АТ «Чернівціобленерго», що підтверджується довідкою відділу кадрів АТ «Чернівціобленерго» від 05 серпня 2025 року № 577 (а.с.11 на звороті).
Згідно довідки №6/200 від 05 серпня 2025 року ОСОБА_1 нарахований дохід за період з 01 січня 2025 року по червень 2025 року включно в розмірі 183828,57 грн., з яких утримано військовий збір в розмірі 9191,43, утримано податок з доходу в розмірі 33089,14 грн. (а.с.11). 

Мотиви та доводи, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права 
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено, що у нього після винесення судового наказу або ж на момент його винесення відбулися суттєві зміни у матеріальному стані або у стані його здоров`я, за яких він не має можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або, у відповідних випадках, законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Відповідно до частини другої статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
Згідно з частиною третьою вказаної статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частиною першою статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Нормами ч. 5 ст. 183 СК України визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Відповідно ст. 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Згідно частини 7 статті 170 ЦПК України, у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.
Відповідно до статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України.
У пункті 23 постанови №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» Пленум Верховного Суду України зазначив, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.
У постанові Верховного Суду від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Отже, аналіз вищезазначених норм свідчить, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Особа, яка є платником аліментів, може звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину, якщо змінилось матеріальне становище або сімейний стан платника або одержувача аліментів.
При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійною, не залежною від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів (див. постанови Верховного Суду: від 14 грудня 2022 року у справі № 727/1599/22 (провадження № 61-7814св22), від 10 жовтня 2023 року у справі № 682/2454/22 (провадження № 61-10748св23).
Із зазначених норм закону також випливає те, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 , як на підставу для зменшення розміру аліментів, посилався на те, що його доходи не дозволяють йому виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, на його утриманні перебуває ще одна дитина від першого шлюбу, майно на яке посилався стягувач у заяві про видачу судового наказу як на складову фінансового забезпечення боржника відсутнє. 
Колегія суддів надаючи оцінку спірним правовідносинам виходить із наступного.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, Верховний Суд у постанові від 22 липня 2024 року у справі №688/4308/23 у правовідносинах, які є подібними до цієї справи, дійшов висновку, що «…зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дітей, які народилась в іншому шлюбі, а також дружину, без доведення погіршення майнового становища, самі по собі не є підставою для зменшення розміру аліментів».
Також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2024 року у справі № 552/2073/23 (провадження № 61-1193св24) зазначено, що: «звертаючись до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, ОСОБА_1 посилався на те, що у нього змінився матеріальний та сімейний стан, оскільки у другому шлюбі у нього народився син і на його утриманні перебувають малолітній син та дружина, яка перебуває у декретній відпустці, що зумовило збільшення витрат на утримання нової сім`ї. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що зменшення розміру аліментів у зв`язку з тим, що позивач має на утриманні дитину, яка народилась в іншому шлюбі, та дружину, яка перебуває у декретній відпустці, без доведення погіршення його майнового становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини від шлюбу з ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та суперечитиме її інтересам».
Як вбачається з матеріалів справи, судовим наказом Чернівецького районного суду міста Чернівців від 28 травня 2025 року стягнуто зі ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 ) аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, починаючи з 23 травня 2025 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.7-8).
За обставин цієї справи у позивача народилась донька від першого шлюбу ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , тобто до постановлення судом судового наказу.
Отож, станом на день видачі наказу у даній справі вже існували обставини, на які посилається позивач як на підставу цього позову.
Більше того, обов`язок позивача із утримання його доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виник ще до народження ОСОБА_3 , а отже факт несення позивачем витрат пов`язаних із утриманням доньки не може вважатись обставиною, яка свідчить про зміну матеріального або сімейного стану позивача у даному випадку.
Також колегія суддів виходячи із засад рівності прав дітей враховує, що у випадку витрати позивачем 1/4 частини заробітку (доходу) на утримання малолітнього сина, у розпорядженні ОСОБА_1 залишатимуться кошти у розмірі 1/2 частини його заробітку, що не може свідчити про покладення на нього надмірного фінансового тягаря, з урахуванням факту перебування на його утриманні двох дітей.
Позивачем не надано суду доказів, що в силу стану свого здоров`я він не може працювати та утримувати своїх дітей, він є працездатний, а отже повинен на належному рівні утримувати своїх дітей.
Позивач ОСОБА_1 працює на посаді водія легкового автомобіля у службі механізації і транспорту АТ «Чернівціобленерго», що підтверджується довідкою відділу кадрів АТ «Чернівціобленерго» від 05 серпня 2025 року № 577 (а.с.11 на звороті).
Згідно довідки №6/200 від 05 серпня 2025 року ОСОБА_1 в середньому щомісячно отримує дохід більше двадцяти тисяч гривень (а.с.11). 
Отже, позивачем належними та допустимими доказами не підтверджено погіршення його майнового стану, які б об`єктивно вказували на неможливість виконання обов`язку зі сплати аліментів у розмірі, необхідному та достатньому для забезпечення гармонійного розвитку дитини, або свідчили б про покладення на нього надмірного фінансового тягаря.
Колегія суддів також бере до уваги, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення.
У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права і практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Водночас, права та інтереси батьків очевидно підлягають врахуванню та оцінці судом при вирішенні спору.
Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається певною мірою доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини (див. постанову Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 553/3760/24).
Загалом аналіз наявних в матеріалах справи доказів свідчить про те, що матеріальний стан позивача не зазнав істотних змін, які б свідчили про неможливість виконання ним обов`язку з утримання дитини у раніше встановленому розмірі. 
Колегія суддів вважає, що такий розмір аліментів визначений з урахуванням вимог сімейного законодавства та відповідає інтересам дитини сторін у справі, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного їх розвитку та достойного рівня матеріального забезпечення.

Крім цього, суд першої інстанції не звернув уваги на наступне.
Згідно матеріалів справи, за судовим наказом з позивача стягуються аліменти на утримання дитини в розмірі частини його заробітної плати (доходу).
Позивач у позовних вимогах просив зменшити розмір аліментів шляхом зміни способу стягнення аліментів з частки доходу на фіксовану суму у сумі 4 000,00 грн.
Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до вказаної норми, аліменти на утримання дитини можуть бути стягнуті на користь того із батьків, з ким вона проживає та на чиєму утриманні вона перебуває.
Таким чином, названими вище положеннями СК України спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу платника чи у твердій грошовій сумі) поставлений у залежність від вимоги того, хто має на них право та одночасно встановлено, що розмір аліментів, призначений за будь-яким із зазначених способів стягнення аліментів, не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Отже, відповідно до ст. 182 СК України право на звернення до суду з позовними вимогами про зміну способу стягнення аліментів належить виключно стягувачу аліментів. У зв`язку з цим у позивача відсутнє право на звернення до суду з вимогами про зміну способу їх стягнення. 
Отож, позивач не вправі заявляти вимогу щодо зменшення розміру аліментів шляхом зміни способу стягнення таких аліментів, оскільки судовим наказом за заявою матері як стягувача аліментів, стягуються з батька аліменти саме у частці від його доходів, то саме стягувачу належить право визначати спосіб стягнення аліментів, підстави для стягнення аліментів у твердій грошовій сумі відсутні.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанцій та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, пункту 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 15 січня 2026 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.
Суддя-доповідач: Н.К. Височанська
Судді: М.І. Кулянда
О.О. Одинак