ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4777/26 Справа № 177/1362/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Березюк М.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року м.Кривий Ріг

Справа №177/1362/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К. 

сторони:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідачі – Фізична особа підприємець « ОСОБА_2 » ( ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2026 року, яке ухвалене суддею Березюк М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 січня 2026 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фізичної особи підприємця « ОСОБА_2 » ( ОСОБА_2 ), ОСОБА_3 про стягнення неотриманої заробітної плати, компенсації несвоєчасно виплаченої заробітної плати, моральної шкоди, який надалі уточнив.
Позовна заява обґрунтована тим, що в листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ФОП « ОСОБА_2 » про оформлення на роботу охоронцем офісного приміщення, розташованого по АДРЕСА_1 , де висіла реклама «ФОП ОСОБА_4 ». Відповідачку ОСОБА_2 він не бачив, був прийнятим головних бухгалтером ОСОБА_3 , якій повідомив про бажання офіційного працевлаштування, на що ОСОБА_3 ніби-то погодилася, однак вказала, що документи візьме пізніше, на медичну комісію його не направляли. Він пройшов стажування та з 03.12.2021 приступив офіційно до роботи, отримував мінімальну заробітну плату 6500 грн, розписувався у відомостях, знав, що є офіційно працевлаштованим. Бажаючи звільнитися з 12 на 13 квітня 2023 року, він звернувся до ОСОБА_3 , щоб вона провела запис у його трудовій книжці, на що вона відмовила, повідомивши про те, що він не був працевлаштованим. Йому не виплатили заробітну плату за три останні місяці роботи.
Позивач вважав наявним у діях відповідачів склад кримінального правопорушення, передбаченого ст. 173 КК України, у зв`язку з чим звертався до правоохоронних органів, неодноразово оскаржував постанови слідчого про закриття кримінального провадження, звертався до органів державної служби з питань праці. Вказував, що постановою про закриття кримінального провадження від 11.11.2024 встановлено факт його трудових відносин з ФОП « ОСОБА_2 ».
Зазначив, що сума невиплаченої заробітної плати за три місця склала 19500 грн (6500 грн х 3). 
Крім цього, за порушення ст. 116, 117 КЗпП України, відповідачі мають сплатити йому суму компенсації за несвоєчасний розрахунок 130000 грн (6500 грн х 20 місяців) та 100000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди завданої пережитими моральними стражданнями, у зв`язку з неофіційним працевлаштуванням, необхідністю доводити порушення своїх прав.
Посилаючись на викладене, просив суд: стягнути солідарно з ФОП « ОСОБА_2 » (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 19500 грн неотриманої заробітної плати, 130000 грн компенсації за несвоєчасно виплачену заробітну плату, 100000 грн моральної шкоди та витрати на правничу допомогу 30000 грн.
Рішенням Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2026 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з?ясування судом фактичних обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скрага мотивована тим, що судом не було враховано постанову про закриття кримінального провадження, у якій встановлено факт роботи позивача  ОСОБА_1 на ФОП « ОСОБА_2 ». Судом не було прийнято до уваги докази, здобуті в ході слідства, які підтверджують факт виконання позивачем обов?язків охоронця та фактично перебування у трудових відносинах. Натомість, відповідачка не змогла спростувати факт його роботи та посилалась виключно на перевірку Південно-східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, однак, позивача не вказували у вказаній перевірці та на момент перевірки всі охоронці вже були працевлаштовані.
У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідачка ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника – адвоката Мотрука В.І., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, відповідачку ОСОБА_3 , яка заперчувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що, як слідує зі змісту заяви до поліції від 03.07.2023, ОСОБА_1 звернувся до поліції вбачаючи в діях ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 73 КК України, за фактом прийняття на посаду охоронця офісного приміщення по АДРЕСА_1 , без офіційного працевлаштування, попри домовленості про це (а.с. 22). В своїх поясненнях поліції від 03.07.2023 ОСОБА_1 вказував, що ОСОБА_3 записала його дані, але документи в нього не взяла, він пройшов стажування та з 03.12.2021 приступив до роботи, отримуючи заробітну плату ставив підпис у відомостях, а бажаючи звільнитися 13.04.2023 року дізнався що офіційно не був працевлаштований (а.с. 23). Про той факт, що він не передавав ОСОБА_3 жодних документів, зокрема трудової книжки для здійснення в ній записів про працевлаштування, позивач вказав і в судовому засіданні.
Неодноразово кримінальне провадження за заявою ОСОБА_1 закривалося на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України, адже з допитів ОСОБА_1 було встановлено, що він трудового договору з ФОП ОСОБА_2 не укладав, заяву про прийняття на роботу не писав, попри це вважав себе офіційно працевлаштованим, за період роботи не цікавився про своє працевлаштування (а.с. 28, 29). Позивач оскаржував постанови про закриття кримінального провадження (а.с. 24-27, 31, 32-33).
Вчергове постановою дізнавача СД ВП № 4 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 11.11.2024, закрито кримінальне провадження за ч.1 ст. 173 КК України, у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, копію постанови направлено до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, для вирішення питання про притягнення ФОП ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності (а.с. 34-36). 
В рамках кримінального провадження допитувалася ОСОБА_3 , яка не заперечувала факту розмови з ОСОБА_1 щодо працевлаштування, вказала йому на необхідність подання ряду документів, які він так і не надав. Вона працює бухгалтером у ФОП « ОСОБА_2 », яка спеціалізується на оренді приміщень, зокрема оренді будівлі по АДРЕСА_1 . Для охорони будівлі вони залучали охоронців, але всі вони офіційно працевлаштовані. ОСОБА_1 в ФОП « ОСОБА_2 » ніколи не був працевлаштований, про щодо надано відповідь на запит ФОП « ОСОБА_2 ».
В рамках кримінального провадження, як слідує зі змісту постанови від 11.11.2024, був допитаний охоронець ФОП « ОСОБА_2 » - ОСОБА_5 , який надавав для працевлаштування трудову книжку, писав заяву про працевлаштування на посаду охоронця, пройшов медичну комісію та приблизно з березня 2022 року був працевлаштований на роботу, отримував заробітну плату на банківську карту, його трудова книжка знаходилася на роботі та наскільки йому відомо, всі працівники ФОП « ОСОБА_2 » (охоронці та прибиральниці) оформлені офіційно, ні в яких відомостях про отримання заробітної плати він не розписувався, не бачив щоб охоронці отримували заробітну плату на руки готівкою. Як зафіксовано в постанові, ОСОБА_5 пояснював, що «йому відомий ОСОБА_1 , який працював деякий час охоронцем. Про те, чи він працював офіційно, чи ні» свідку не відомо. Доречно звернути увагу, що пояснення ОСОБА_6 , зафіксовані у постанові, не підтверджують ні того, в кого саме працював охоронцем ОСОБА_1 , ні протягом якого періоду, беручи до уваги те, що вищевказана будівля здається в оренду. Клопотань про допит вказаної особи як свідка в суді, позивач не заявляв, хоча обов`язок подання доказів роз`яснювався сторонам неодноразово.
Постанова містить посилання на проведення огляду місця події за участі ОСОБА_1 , який 10.10.2024 вказав на місце своєї роботи охоронцем у ФОП « ОСОБА_2 » в період з 03.12.2020-13.04.2023. 
Зі змісту постанови дізнавача слідує, що він прийшов до висновку, що між ОСОБА_1 та ФОП « ОСОБА_2 » склалися цивільно-правові відносини (не трудові, а саме цивільно-правові відносини). Враховуючи, що « ОСОБА_1 працював охоронцем та не був офіційно працевлаштований в ФОП « ОСОБА_2 », дізнавач вбачав у діях ФОП « ОСОБА_2 » ознаки адміністративного правопорушення передбаченого ст. 41 КУпАП, а тому скерував матеріали до Південно-Східного міжрегіонального управління ДС з питань праці, для вирішення питання про притягнення до відповідальності за ст. 41 КУпАП (а.с. 36).
Листом від 15.11.2024 Південно-Східне міжрегіональне управління державної служби з питань праці повідомило, що з відповідною заявою має звертатися саме працівник, який вважає що його права порушено (а.с. 37-38). Як слідує зі змісту заяви ОСОБА_1 від 25.11.2024, він таке право реалізував (а.с. 5-6), однак висновків за результатами його заяви, суду не надав.
Сторона відповідача надала суду Акт Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 09.12.2024 № ПС/ДН/38338/0184, складений за фактом позапланової перевірки ФОП « ОСОБА_2 » РНОКПП НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 , проведеної на предмет виявлення неоформлених трудових відносин та оплати праці, за зверненням фізичної особи від 25.11.2024 № Ш-2030/ПС-24 (а.с. 85-96). Перевіркою встановлено за даною адресою адміністратора ОСОБА_3 , якою для перевірки надано вичерпний перелік запитаних документів. За даними документальної перевірки встановлено факти несвоєчасної виплати заробітної плати за період з січня 2022 року. Встановлено, що в ФОП « ОСОБА_2 » працює 6 найманих працівників, які до початку роботи ознайомлені з місцем роботи, правами та обов`язками, умовами праці, правилами внутрішнього розпорядку. Відповідно до отриманих пояснень ФОП ОСОБА_7 , трудових відносин з ОСОБА_1 не мала, заяви та наказу на прийом на роботу не видавала. Щодо всіх працівників дані передаються до ПФУ, а щодо ОСОБА_1 опрацьованих документів не виявлено (а.с. 89). Перевіркою констатовано виключно порушення строків виплати заробітної плати, а саме порушення вимог ч.1 ст. 10 Закону України № 2136 (несвоєчасність виплати заробітної плати працівникам). Інших порушень трудового законодавства, зокрема факту допуску до роботи працівників без офіційного працевлаштування, перевіркою не встановлено (а.с. 93, 156-162).
Той факт, що ОСОБА_1 не мав трудових відносин з ФОП « ОСОБА_2 » підтверджується даними відомостей про «Заробітну плату та інші види оплати праці» за спірний період, де міститься інформація про виплати заробітної плати ФОП « ОСОБА_7 » своїм працівникам в січні-березні 2023 року, серед яких дані ОСОБА_1 відсутні (а.с. 188-195).
Протокол огляду місця події від 10.10.2024, в ході якого ОСОБА_1 вказав на будівлю АДРЕСА_1 як на місце своєї роботи, проведеного в рамках кримінального провадження, суд розцінив критично, адже він проведений за відсутності власників/законного володільця будівлі, його представника, більше як через рік з дати ймовірного порушення прав. Більш того, в протоколі міститься посилання на працевлаштування ОСОБА_1 в ТОВ «Ісаєва Т.В.», а не ФОП « ОСОБА_2 », а сам ОСОБА_1 вказує як на місце своєї роботи будівлю, що містить приміщення з написом «охорона», без ідентифікації того, чи це охорона самої будівлі, чи ФОП « ОСОБА_2 » чи окремих орендарів даного приміщення (а.с. 181-184). Згідно пояснень ОСОБА_3 , будівля за адресою: АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 , але в ній орендують приміщення ряд осіб, в тому числі орендував приміщення ОСОБА_8 , який, зі слів позивача ОСОБА_1 , його стажував, визначав графік його роботи та надавав на підпис відомість про отримання заробітної плати. Позиція відповідачки ОСОБА_3 щодо відсутності трудових відносин між ФОП « ОСОБА_7 » та ОСОБА_1 є сталою, що підтверджується її поясненнями наданими в рамках досудового розслідування, витребуваними за клопотанням позивача (а.с. 185-186).
Позивач визнав, що в продовж 2021- квітня 2023 років, його трудова книжка була в нього вдома, в ній відсутні записи про трудову діяльність з 2015 року (а.с. 17-21).
Предметом даного спору є стягнення заборгованості за заробітною платою, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в порядку ст. 116-117 КЗпП України та моральної шкоди завданої порушенням трудових прав.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ФОП « ОСОБА_2 », суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами не існувало трудового договору, не було обумовлено взаємних прав та обов`язків, в тому числі щодо виконання певної роботи та виплати заробітної плати.
Щодо позовних вимог до ОСОБА_3 , як головного бухгалтера, в тому числі вимоги про солідарне стягнення всіх заявлених сум, то суд зазначив, що вони є такими, що подані до неналежного відповідача, адже згідно змісту діючого законодавства, роботодавцем є юридична особа чи ФОП, а не їх посадові особи. Вимоги про стягнення заробітної плати, виплат за ст. 116-117 КЗпП України можуть бути пред`явлені до роботодавця, а не до його посадових чи службових осіб, тобто, пред`явлення таких вимог до ОСОБА_3 , як головного бухгалтера ФОП « ОСОБА_7 », є пред`явленням позовних вимог до неналежного відповідача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову до ОСОБА_3 .
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За змістом ст.ст. 94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.
Згідно зі ст. 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" №95, ухваленої Генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
У Рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013у справі №1-13/2013 зазначено, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, позивачем ОСОБА_1 не надано суду належних та допустимих доказів щодо перебування у трудових відносинах з ФОП « ОСОБА_2 » та питання щодо встановлення такого факту у судовому порядку останнім не ставиться.
За відсутності належних, допустимих та достатніх доказів існування трудових відносин між ОСОБА_1 та ФОП « ОСОБА_2 », зокрема, за відсутності трудового договору що мав би бути укладений обов`язково в письмовій формі, за відсутності доказів виконання позивачем трудових функцій за дорученням ФОП « ОСОБА_2 », підпорядкування його як робітника правилам внутрішнього трудового розпорядку ФОП « ОСОБА_2 », забезпечення йому умов праці та виплати винагороди за виконану роботу ФОП « ОСОБА_2 », суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_9 про стягнення на його користь заробітної плати за три місяці роботи перед звільненням, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди, пов?язаної із порушенням трудових прав, є безпідставними, адже між сторонами не існувало трудового договору, не було обумовлено взаємних прав та обов`язків, в тому числі щодо виконання певної роботи та виплати заробітної плати. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не було враховано постанову про закриття кримінального провадження, у якій встановлено факт роботи позивача  ОСОБА_1 на ФОП « ОСОБА_2 », колегією суддів до уваги не приймається, оскільки, зі зміст постанови дізнавача слідує, що він прийшов до висновку, що між ОСОБА_1 та ФОП « ОСОБА_2 » склалися цивільно-правові відносини (не трудові, а саме цивільно-правові відносини). Враховуючи, що « ОСОБА_1 працював охоронцем та не був офіційно працевлаштований в ФОП « ОСОБА_2 », дізнавач вбачав у діях ФОП « ОСОБА_2 » ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 41 КУпАП, а тому скерував матеріали до Південно-Східного міжрегіонального управління ДС з питань праці, для вирішення питання про притягнення до відповідальності за ст. 41 КУпАП (а.с. 36).
Отже, оцінивши зміст вказаної постанови дізнавача, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в ній не встановлено факту перебування ОСОБА_1 в трудових відносин з ФОП « ОСОБА_7 », як про те вказувала сторона позивача. Навпаки, дізнавач вказав про існування між ОСОБА_1 та ФОП «Ісаєвою» цивільно-правових відносин, хоча зі змісту постанови й не зрозуміло, на чому ґрунтувалися такі висновки дізнавача. Зі змісту постанови слідує, що дізнавач не встановив у діях ФОП « ОСОБА_2 » складу кримінального правопорушення, а для встановлення в її діях складу адміністративного правопорушення скерував матеріли до державної служби з питань праці.
Слід зазначити, що постанова дізнавача не входить до переліку документів, які є підставою для звільнення від доказування, згідно статті 81 ЦПК України, а тому колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо обов?язку суду врахувати постанову про закриття кримінального провадження.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог за недоведеністю.
При цьому, суд вірно зазначив, що позовні вимоги до ОСОБА_3 завлено до неналежного відповідача і висновки суду в цій частині фактично не оспорюються і апеляційна скарга не містить доводів щодо неправльності таких висновків суду.
Суд при вирішенні справи правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам позивача і зібраним у справі доказам.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Криворізького районного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2026 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 14 квітня 2026 року.

Головуючий:

Судді: