Справа № 143/439/25
Провадження № 22-ц/801/48/2026
Категорія: 11
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко А. В.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року	Справа № 143/439/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),
суддів: Оніщука В.В., Рибчинського В. П., 
з участю секретаря судового засідання: Ходакової М. Г.
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 17.09.2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном, - 
в с т а н о в и в: 
14.05.2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном. Просив припинити право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль Audi Q7, д. н. НОМЕР_1 та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 вартість частки зазначеного автомобіля у розмірі 260490,50 грн. Позов обґрунтований тим, що позивач з жовтня 2021 року перебував у близьких стосунках з відповідачкою, мав намір створити сім`ю, а після відбуття на фронт та отримання кількох контузій перебував у нестабільному психологічному стані, чим відповідачка скористалася, ініціювавши укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу частки автомобіля від 16.08.2022, внаслідок чого між сторонами виникло право спільної часткової власності на транспортний засіб. Після цього ОСОБА_2 , зловживаючи довірою ОСОБА_1 10 березня 2024 року вивезла автомобіль за межі України, чим перешкоджає користуванню належною йому часткою. Враховуючи, що автомобіль є неподільною річчю, ОСОБА_1 вважає, що має право на компенсацію вартості його частки у розмір 260490,50 грн.
Рішенням Погребищенського районного суду від 17.09.2025 року позов задоволено. Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на автомобіль, який має такі характеристики: марка AUDI, модель Q7, випуск 2006 року, колір чорний, шасі № НОМЕР_2 , загальний легковий універсал, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , вартість 1/2 частки вищезазначеного автомобіля у розмірі 260490,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору в розмірі 2604,91 грн.
Ухвалою Погребищенського районного суду від 14.10.2025 року у заяву представника позивача про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат на правничу допомогу залишено без розгляду.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить зазначене рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права ,а у справі ухвалити нове рішення ,яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначила, що суд не дослідив правовстановлюючі документи ОСОБА_1 про право власності на спірний автомобіль станом на час звернення до суду з позовом , оскільки свідоцтво про реєстрацію його вказаного транспортного засобу в справі відсутнє. Суд не врахував, що вартість частки автомобіля у 167760 грн. визначена договором купівлі- продажу частки автомобіля від 16.08.2022 року ,а тому оцінка його ринкової вартості у 520 981 грн,, здійснена позивачем у квітні 2025 році , не може перевищувати оцінку ,здійснену у 2022 році. Крім того, судом не враховано його несправний технічний стан, оскільки під час проведення оцінки автомобіль фактично не оглядався суб`єктом оціночної діяльності, а тому така оцінка не може бути покладена в основу рішення. Також позивач не довів наявність перешкод у користуванні автомобілем та неможливість врегулювання спору в позасудовому порядку, оскільки не надав жодних доказів звернення до відповідачки з пропозиціями щодо узгодження порядку користування. Щодо вимоги про визнання за відповідачкою права власності на автомобіль та стягнення з неї грошової компенсації то її слід розглядати як поділ неподільної речі шляхом передання її у власність відповідачці з компенсацією частки позивача. Унаслідок цього право спільної сумісної власності припиняється, тому окрема вимога про його припинення є неефективним способом захисту. З урахуванням іншого звіту про оцінку автомобіля після проведеного ремонту від 23.10.2025 ,наданого ОСОБА_3 до суду апеляційної інстанції ,ринкова вартість спірного автомобіля складає 313 000 грн., а тому розмір компенсації позивачу за 1/2 частку повинен складати 156 500 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Дятлов Є.Ю. вважає рішення суду законним і обгрунтованим , а доводи апеляційної скарги безпідставними. 
Заслухавши доповідача, осіб, що беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає ,що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позовні вимоги, суд вірно виходив із того, що між сторонами існує спільна часткова власність на автомобіль, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу частки від 16.08.2022. Спірний транспортний засіб є неподільною річчю, а виділ частки позивача в натурі є неможливим. Оскільки відповідачка одноосібно користується автомобілем, тоді як спільне володіння і користування ним для сторін є неможливим, а позивач дає згоду на отримання грошової компенсації згідно ст. 364 ЦК України, суд дійшов висновку про задоволення позову і припинення права спільної часткової власності на нього і стягнення з відповідачки компенсації вартості 1/2 частки автомобіля у заявленому позивачем розмірі . При визначенні розміру компенсації суд виходив із ринкової вартості транспортного засобу, встановленої звітом про оцінку від 29.04.2025, оскільки ціна, визначена договором 2022 року, не відображає дійсної вартості майна на момент розгляду справи, а відповідачка не надала альтернативного висновку експерта.
Однак, колегія суддів вважає, що із вказаними висновками у повній мірі погодитись не можна, так як суд при ухваленні рішення неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права щодо оцінки доказів ,а також ті норми процесуального права , що є обов`язковою підставою для відмови у задоволенні позову. 
Так ,суд не врахував, що вказані вимоги про припинення права спільної часткової власності на автомобіль були заявлені позивачем в рамках усунення йому перешкод в користуванні автомобілем. .  Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діями наслідкам. Як правило, суб`єкт може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого виплаває із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16; від 06 лютого 2019 року у справі №522/12901/17-ц, від 19 травня 2020 року у справі №922/4206/19; від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18; від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18; від 22 червня 2021 року у справі №334/3161/17.
Обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин і є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. (постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі № 378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20)
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.02.2022 року у справі № 209/3085/20 вважала правильним висновок судів про те, що вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки. Крім того, ВП ВС констатувала, що внаслідок його виділення у власність відповідачеві і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Тому окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту.
Правовідносини, в яких позивач у цій справі просив припинити не право власності відповідачки у спільному частковому майні з виплатою компенсації, а фактично своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом апеляційної інстанції, 16.08.2022 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) був укладений договір купівлі продажу частки автомобіля Audi Q7, д. н. НОМЕР_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М., зареєстрований в реєстрі за №2880 (а. с. 10). 
Згідно із п.1 договору продавець передає частку автомобіля у власність покупцю, а покупець приймає у власність частку автомобіля, який має такі характеристики: марка – AUDI, модель – Q7, випуск – 2006 року, колір – чорний, шасі № НОМЕР_2 , загальний легковий універсал, реєстраційний номер НОМЕР_1 , дата першої реєстрації 07 травня 2022 року, дата першої реєстрації в Україні 07 травня 2022 року, зареєстрований за продавцем 07 травня 2022 року, ТСЦ 8041.
Згідно з п.1.2 договору, автомобіль належить продавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 8041 07 травня 2022 року.
П. 3.1 передбачено, що за домовленістю сторін продаж частки автомобіля вчиняється за 167760 грн, які отримані продавцем від покупця до підписання цього договору. Зазначена ціна відповідає волевиявленню учасників цього правочину, є остаточною і змінам за жодних обставин не підлягає.
Згідно із наданим позивачем звітом про оцінку майна від 29.04.2025 здійсненого ТОВ «СВМ БІЗНЕС ГРУП»( сертифікат СОД №451/2024 від 24.09.2024 ,виданий Фондом державного майна України) ринкова вартість транспортного засобу AUDI Q7, загальний легковий універсал, номер кузова – НОМЕР_2 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , станом на дату оцінки (29.04.2025 р), становить 520 981 грн. (а. с. 12-24).
Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 було обрано неналежний спосіб захисту свого права власності у вигляді припинення права спільної часткової власності на неподільний автомобіль та стягнення на користь позивача вартості частки автомобіля в рамках усунення перешкод в користуванні автомобілем ,є обґрунтованими, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам закону, оскільки, звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном, ОСОБА_1 водночас просив припинити право спільної часткової власності, що суперечить як назві позову, так і наведеним у ньому правовим підставам та мотивам. Зазначені вимоги є взаємовиключними, оскільки неможливо одночасно вимагати усунення перешкод у користуванні майном та припинити право спільної часткової власності на нього шляхом стягнення з відповідачки коштів за частку позивача.
Судом вірно встановлено ,що автомобіль є неподільною річчю.
Статтею 183 ЦК України встановлено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. За таких обставин, транспортний засіб є річчю, яку не можливо поділити без втрати її цільового призначення.
Оскільки ОСОБА_1 просив припинити права спільної часткової власності на автомобіль і стягнути з ОСОБА_2 на його користь половину вартості автомобіля у розмірі 260 490,50 грн., він фактично поставив питання про припинення права часткової власності обох співвласників, що не може бути задоволено судом, так як правовий режим автомобіля залишався б не визначеним, тому його вимоги підлягають задоволенню частково шляхом припинення його права власності на частку автомобіля і стягнення з ОСОБА_2 на його користь ринкової вартості зазначеної частини автомобіля, внаслідок чого автомобіль переходить у повну власність відповідачки, яка фактично ним користується. 
За таких обставин ОСОБА_1 було обрано неналежний спосіб захисту порушеного права у вигляді усунення перешкод в користуванні автомобілем , оскільки у позові він фактично просив про припинення його права власності на частку у ньому і стягнення коштів за відповідну частку з відповідачки, що відповідно до вимог закону є самостійною підставою для відмови у задоволенні його вимог про усунення перешкод в користуванні автомобілем незалежно від інших встановлених судом обставин.
Відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки місцевий суд розглянув справу, у якій позивачем було обрано неналежний спосіб захисту, оскаржуване рішення про задоволення позову в частині усунення перешкод в користуванні автомобілем шляхом припинення права спільної часткової власності сторін на автомобіль підлягає скасуванню і ухваленню апеляційним судом в цій частині нового рішення - про відмову у задоволенні цих вимог, як способу усунення перешкод в користуванні автомобілем, і про часткове задоволення вимог про припинення права спільної часткової власності шляхом припинення права власності на частку автомобіля саме позивача із стягненням на його користь вартості частки автомобіля з відповідача ОСОБА_2 . 
Разом із тим, доводи апеляційної скарги про те, що суд не з`ясував та не дослідив правовстановлюючі документи ОСОБА_1 про право власності на спірний автомобіль ,хоча і заслуговують на увагу ,проте на вирішення спору по суті не впливають. 
Процедура реєстрації транспортних засобів передбачена Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів , напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388 (далі – Порядок № 1388).
П.8 вищезазначеного порядку передбачає, що для державної реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, крім зазначених у цьому пункті документів, що підтверджують правомірність їх придбання, подається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі, з відміткою підрозділу Державтоінспекції про зняття транспортного засобу з обліку.
Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).(Постанова Верховного суду від 27.12.2019 року у справі №607/14107/17.)
Згідно з пунктом 12 Порядку № 1388 під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС України або Держпродспоживслужбі, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС України видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).
Дійсно , на момент звернення позивача ОСОБА_1 до суду з даним позовом, його право власності на спірний автомобіль свідоцтвом про реєстрацію підтверджено не було.
Проте ,у матеріалах справи наявна належним чином посвідчена копія договору купівлі-продажу частки автомобіля від 16 серпня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Н.М. , зареєстрований у реєстрі за № 2880,згідно з п.1.2 якого автомобіль Audi Q7, д. н. НОМЕР_1 належить продавцю — ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , виданого ТСЦ 8041, 07.05.2022 року (а.с. 10). За п.1.1 цього договору продавець ОСОБА_1 передає частку вказаного автомобіля у власність покупцю ОСОБА_2 , а покупець приймає у власність частку вказаного автомобіля . 
ОСОБА_2 не надала суду достовірних і достатніх доказів того, що іншу частку автомобіля була їй позивачем подарована .
Таким чином ,незважаючи на те, що свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу до суду не надано і в матеріалах справи воно відсутнє, проте права часткової власності сторін у рівних частках ,у тому числі й ОСОБА_1 , на вказаний автомобіль підтверджуються нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу частки автомобіля ОСОБА_2 у ОСОБА_1 , який є чинним і в ході розгляду справи не спростований . Вказаний договір не визнаним недійсним у встановленому законом порядку , а відтак, у суду відсутні підстави не брати його до уваги .
Доводи апеляційної скарги про те, що вимоги щодо встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не заявлялося, тому обгрунтування щодо шляху придбання автомобіля саме в рівних частках не відноситься до предмету позову, є правильними з огляду на наступне.
Відповідно до ст.357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.
У межах даної справи факт спільного проживання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дійсно не встановлювався і не потребував встановлення, так як він не має жодного правового значення з огляду на правові підстави виникнення у сторін права власності на автомобіль.
Так, як вбачається з матеріалів справи, 16 серпня 2022 року між ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу частки автомобіля, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявкою Н. М. та зареєстрований у реєстрі за № 2880. Відповідно до пункту 1 зазначеного Договору продавець передав, а покупець прийняла у власність частку автомобіля (а. с. 10), у зв`язку з чим право спільної часткової власності сторін виникло на підставі цивільно-правового правочину, а не внаслідок спільного проживання чи ведення спільного господарства. Розмір часток сторін у праві власності на транспортний засіб був прямо та однозначно визначений договором купівлі-продажу, а тому обставини спільного або роздільного проживання сторін не впливають на обсяг їхніх прав та обов`язків і не підлягають доказуванню у даній справі.
Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірність визначення судом розміру компенсації за половину частки автомобіля ,виходячи із його ринкової вартості у 520 981 грн. ,визначеної наданим позивачем звітом про оцінку майна від 29.04.2025 , а не договором купівлі- продажу від 16.08.2022 року , яким вартість половини автомобіля у 167?760 грн була погоджена сторонами , то вони не заслуговують на увагу . 
Оскільки при припиненні права на частку позивач має право на отримання від іншого співвласника грошової компенсації вартості своєї частки у автомобілі ,а  оцінка автомобілів здійснюється згідно Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фондом держмайна № 142/5/2092, пункт 1,6 якої передбачає визначення експертом саме ринкової вартості ,суду необхідно брати до уваги саме ринкову вартість спірного автомобіля. 
Враховуючи позиції Верховного Суду у своїх постановах (наприклад, від 09 січня 2019 року у справі № 461/5275/16-ц; Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, ) про те, що при визначенні розміру грошової компенсації замість частки у праві спільної власності, суд повинен брати до уваги ринкову вартість майна, актуальну саме на момент вирішення спору, суди повинні брати саме ринкову вартість майна актуальну на час розгляду справи. 
За ст.3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб`єктом оціночної діяльності суб`єктом господарювання. 
Водночас звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності-суб`єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється підписом керівника суб`єкта оціночної діяльності (частина перша статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»).
Системний аналіз наведених норм чинного законодавства дає підстави для висновку, що звіт про оцінку майна є документом, який фіксує дії суб`єкта оціночної діяльності-суб`єкта господарювання щодо оцінки майна, здійснювані ним у певному порядку та спрямовані на виконання його професійних обов`язків, визначених законом і встановлених відповідним договором.
Звіт про оцінку майна не створює жодних правових наслідків для учасників правовідносин з оцінки майна, а лише відображає та підтверджує зроблені суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання висновки і його дії щодо реалізації своєї практичної діяльності. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08.01.2024 у справі № 2-3894/09 (провадження № 61- 8199св23).
Згідно ст. 4 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» рецензування звіту про оцінку майна (акта оцінки майна) полягає в їх критичному розгляді та наданні висновків щодо їх повноти, правильності виконання та відповідності застосованих процедур оцінки майна вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна, в порядку, визначеному цим Законом та нормативно-правовими актами з оцінки майна.
Верховний Суд в постанові від 08.01.2024 в межах справи №2-3894/09, дійшов наступного висновку: «У разі незгоди із результатами оцінки майна заявник мав право звернутися з клопотанням про визначення рецензування звіту про оцінку майна, однак із такими вимогами у спосіб, визначений законом не звертався. За висновком Верховного суду рецензування звіту з оцінки є «єдиним» законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки і у разі незгоди із результатами оцінки майна заявник мав право звернутись з клопотанням про призначення рецензування звіту про оцінку майна».
В постанові Верховного Суду від 11.03.2021 у справі №755/6875/18 та від 26 липня 2021 року у справі № 757/33710/14-ц зазначено, що рецензування звіту з оцінки є законодавчо встановленим способом спростування результатів оцінки.
Рецензування звіту про оцінку майна рецензентами Фонду державного майна України та його регіональних відділень забезпечується в межах повноважень, визначених Законом, положеннями пунктів 62-67 Національного стандарту № 1, іншими нормативно-правовими актами з оцінки майна та посадовими інструкціями. (Наказ Фонду державного майна України «Про затвердження Положення про порядок рецензування звітів про оцінку майна та майнових прав рецензентами, що працюють у штаті Фонду державного майна України, його регіональних відділень та представництв» № 1585/1 від 31.11.2011 року.)
Таким чином, єдиним належним та допустимим доказом, на підставі якого суд міг би встановити неправомірність або протиправність оскаржуваного звіту про оцінку майна, є рецензування звіту.
Позивач надав звіт про оцінку автомобіля від 29.04.2025 ,який визначив його ринкову вартість у 520 981 грн (а.с.13-23), здійснений суб`єктом оціночної діяльності «ТОВ «СВМ БІЗНЕС ГРУП» ,що діє на підставі сертифіката суб`єкта оціночної діяльності ,виданого ФДМ України від 24.09.2024 року, який відповідачкою не спростований оскільки не здійснено рецензування вказаного звіту , її доводи не можуть бути прийняті судом до уваги.
Колегія суддів не може прийняти в якості доказів, зокрема, щодо ринкової вартості спірного автомобіля , документи , надані ОСОБА_2 до апеляційної скарги, клопотання про залучення яких до матеріалів справи нею не заявлялося і судом не вирішувалося, оскільки вони не були предметом дослідження суду першої інстанції і суд їх не оцінював і не обгрунтовував ними оскаржуване рішення, відтак, вони не можуть бути предметом оцінки і апеляційного суду (а.с. 114-140) 
Враховуючи усе вищевикладене ,колегія суддів вважає, що оскільки позивачем було обрано неналежний спосіб захисту порушеного права у вигляді усунення права перешкод в користуванні майном шляхом припинення права спільної часткової власності сторін ,що є самостійною підставою для відмови у позові ,апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду про припинення права спільної часткової власності сторін на спірний автомобіль в рамках усунення позивачу перешкод в користуванні ним підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення – про відмову у задоволенні вимог про усунення перешкод в користуванні автомобілем і часткове задоволення вимог про припинення права спільної часткової власності сторін на нього шляхом припинення права власності на частку спірного автомобіля саме ОСОБА_1 , зі стягненням компенсації за вказану частку на його користь з іншого співвласника - відповідачки ОСОБА_2 , яка в повній мірі і здійснює права користування ним. 
Згідно п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення та ухвалити нове.
Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 ст.376 ЦПК України).
Оскільки суд допустив невідповідність рішення суду обставинам справи та порушив норми матеріального і процесуального права ,рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення . 
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З урахуванням частуового задоволення апеляційної скарги та частково задоволених вимог позивача ,а також приписів ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню сплачений судовий збір у суді першої інстанції в розмірі 2604,91 грн .
На підставі викладеного та керуючись ст. ст.376,374, 376, 382-384 ЦПК України , -
постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Погребищенського районного суду Вінницької області від 17.09.2025 року скасувати.
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності сторін на автомобіль в рамках усунення перешкод у користуванні майном шляхом ,- відмовити.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності сторін на автомобіль задовольнити частково.
Припинити право власності ОСОБА_1 на частку автомобіля марки AUDI, модель Q7, випуск 2006 року, колір чорний, шасі № НОМЕР_2 , загальний легковий універсал, реєстраційний номер НОМЕР_1 . 
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості належної йому частки вказаного автомобіля у розмірі 260 490,50 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2604,91 грн судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С.Г. Копаничук

судді: В.В.Оніщук

В. П. Рибчинський