Справа № 712/13907/25
Провадження № 2/712/699/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі :
головуючого – судді Пироженко В.Д.
при секретарі – Каплі А.С.
за участі представника позивача: Бондаренка Я.О.
за участі відповідача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про виселення, 

У С Т А Н О В И В: 

Позивач ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_1 ), ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 (зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 ), третя особа: Орган опіки та піклування Черкаської міської ради (адреса: м. Черкаси вул. Байди Вишневецького, 36) про виселення.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 15 грудня 2012 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 є власністю ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ).
15.06.1999 року між Державною прикордонною службою України (військова частина НОМЕР_1 ) (наймодавець) та ОСОБА_2 (наймач) було укладено Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового, відповідно до умов якого наймодавець надав наймачу у найм жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке обладнане водопроводом, центральним опаленням, газопостачанням, електропостачанням та вказаний будинок відноситься до відомчого жилого фонду і перебуває на балансі в наймодавця.
Згідно підпункту «ж» пункту 3 Договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду від 29 серпня 2008 року наймач зобов`язується при виїзді разом з усією сім`єю на інше проживання звільнити і здати наймодавцю займане жиле приміщення та його обладнання в належному стані за актом.
На даний час місце реєстрації та проживання відповідача ОСОБА_2 з 25.02.2019 є АДРЕСА_3 .
Позивач в позові зазначає, що враховуючи те, що відповідач разом з членами своєї сім`ї не проживають в займаному службовому житловому приміщенні більше ніж 1,5 року, використання житлового приміщення не за призначенням (здавання в оренду), втратою відповідачами інтересу до службового житла, наявності постійної заборгованості за надані житлово – комунальні послуги, а також нагальною потребою в забезпеченні службовим житлом військовослужбовців які його потребують – відповідач ОСОБА_2 разом з членами своєї сім`ї підлягають виселенню з займаного службового житла.
Просить розірвати договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду від 15.06.1997 року укладений між навчальним центром Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) та наймачем – ОСОБА_2 . Витребувати з незаконного користування ОСОБА_2 службове жиле приміщенням за адресою: АДРЕСА_4 . Зобов`язати ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 не перешкоджати позивачу у здійснені права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення та зняття їх із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) за вказаною адресою. Стягнути із відповідачів на користь позивача суму сплаченого судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп. 
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.10.2025 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 01.12.2025 залучено до участі у справі в якості третьої особи Орган опіки та піклування Черкаської міської ради.
Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 13.01.2026 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
25.11.2025 року представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Ковтун А.В. надав до суду відзив, в якому зазначає, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 . В свою чергу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є чоловіком та дружиною, у яких є п`ятеро спільних неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , тобто є багатодітною сім`єю. Вважають, що вселення ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 до квартири АДРЕСА_5 , а також їх проживання на даний час в даній квартирі здійснено на підставі та в межах законодавства України, та підстави для їх виселення та зняття із зареєстрованого місця проживання відсутні. Враховуючи положення статтей 64, 65 ЖК України, хоча ОСОБА_2 фактично перестав проживати в даній квартирі, однак, його члени сім`ї, які проживають в квартирі на даний час, набули рівного з ним права користування даною квартирою ще при вселенні до неї, і на даний час, права користування квартирою не втратили. Також зазначає, що Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладено між позивачем і відповідачем ОСОБА_1 15 червня 1999 року, а Типовий договір про користування електричної енергією укладено 22.12.2013 року, в листопаді 2012 року укладено Договір про надання послуг з поводження з побутовими відходами, тому можна припустити, що загальна вислуга років ОСОБА_2 складає понад 22 роки 10 місяців. Крім того, ОСОБА_1 , який є сином ОСОБА_2 , наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 170-ОС від 07.04.2023, призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період. Будучи військовослужбовцем ОСОБА_1 безпосередньо брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в АДРЕСА_6 . 21 вересня 2023 року ОСОБА_1 отримав мінно-вибухову травму у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струс головного мозку, акубаротравму, отруєння невідомою речовиною. Отже, в силу ст. 125 ЖК України, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не може бути виселено з службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення. Також необхідно врахувати, що ОСОБА_1 іншого службового житла не отримував, хоча і перебуває на квартирному обліку на отримання житла. Іншого житла, для постійного проживання, ніж службова квартира, родина ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не має. Вважають, що позовні вимоги є їх безпідставними та необґрунтованими.
В судовому засіданні представник позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) Бондаренка Я.О. позовні вимоги підтримав та просив задоволити.
В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги позивача не визнав та просив відмовити в їх задоволенні мотивів викладених у відзиві на позовну заяву. 
Представник третьої особи Органу опіки та піклування Черкаської міської ради в судове засідання не з`явилася, скерувала до суду заяву про розгляд справи без її участі. 
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд установив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Судом установлено, що відповідно до свідоцтва на право власності на нерухоме майно від 15 грудня 2012 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 є власністю ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ).
15.06.1999 року між Військовою частиною НОМЕР_1 (наймодавець) та ОСОБА_2 (наймач) було укладено Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду України, відповідно до умов якого наймодавець надав наймачу у найм жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , яке обладнане водопроводом, центральним опаленням, газопостачанням, електропостачанням. Вказаний будинок перебуває в/ч НОМЕР_1 .
У листопаді 2012 року між ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 було укладено договір про користування відомчим житловим приміщенням ІНФОРМАЦІЯ_2 (військової частини НОМЕР_1 ), відповідно до умов якого ОСОБА_2 та членам його сімі`ї в користування надано житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
З матеріалів справи встановлено, що 22.12.2013 року між ОСОБА_2 та ІНФОРМАЦІЯ_2 укладено типовий договір про користування електричною енергією.
01.05.2020 між ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 було укладено договір про надання послуг з поводження з побутовим відходами.
27.12.2013 року між ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 укладено типовий договір про надання послуг з утримання будинків та споруд та прибудинкових територій.
Згідно відомостей № 21-03/25671 від 16.05.2025 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Як установлено в судовому засіданні ОСОБА_2 являється батьком ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження.
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є чоловіком та дружиною, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серія НОМЕР_2 , та мають п`ятеро спільних дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується свідоцтвами про народження дітей.
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , являються багатодітною сім`єю.
Відповідно до Витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 № 170-ОС від 07.04.2023, ОСОБА_1 призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
ОСОБА_1 будучи військовослужбовцем безпосередньо брав участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в н.п. Часів Яр, Кліщіївка Донецької області, н.п. Куп`янськ Вузловий, н.п. Вовчанськ, н.п. Гатище Харківської області, що підтверджується відповідною довідкою від 25.09.2025 № 714.
21 вересня 2023 року ОСОБА_1 під час виконання бойового завдання отримав мінно-вибухову травму у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струс головного мозку, акубаротравму, отруєння невідомою речовиною, що підтверджується довідкою про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) № 144 від 222.09.2023 року.
Відповідач ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням серія НОМЕР_3 виданого 26.02.2024 р.
Згідно виписки із акта огляду МСЕК (довідка серії 10 ААБ № 081912) від ОСОБА_1 є інвалідом ІІІ рупи.
Відповідно до довідки Департаменту житлово-комунального комплексу Черкаської міської ради від 25.11.2025 року № В-13312-2, ОСОБА_1 , 1989 року народження перебуває на квартирному обліку за місцем проживання складом сім`ї 6 осіб.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Відповідно до ст. 12 Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом України, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 9 Житлового кодексу України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.
Статтею 121 ЖК України визначено, що порядок надання службових жилих приміщень установлюється, цим Кодексом та іншими актами законодавства України. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання.
Так, при розгляді справ щодо виселення осіб зі службових житлових приміщень, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від встановлених обставин та на підставі вимог закону, а також враховувати, що внаслідок виселення відповідача без надання йому іншого жилого приміщення, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їх сімей на житло.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ.
Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50).
Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (рішення Європейського суду з прав людини від 16 липня 2009 року у "Zehentner v. Austria", заява № 20082/02).
Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.
Навіть якщо законне право на зайняття» житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 09 жовтня 2007 року у справі "Stankova v. Slovakia", заява № 7205/02).
Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення Європейського суду з прав людини від 05 січня 2000 року у справі "Beyeler v Italy", заява № 33202/96).
Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 14 грудня 2017 року у справі "Dakus v. Ukraine", заява № 19957/07, від 02 березня 2011 року "Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine", заява № 30856/03, від 17 травня 2018 року "Sadovyak v. Ukraine", заява № 17365/14).
Однак неврахування принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності, який є також і принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідача та загальними інтересами.
Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.
Статтею 124 ЖК України визначено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.
Відповідно до ст. 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: 1) осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; 2) осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; 3) осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; 4) осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; 5) пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; 6) одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними.
Зі змісту позовної заяви не можливо встановити загальну вислугу років ОСОБА_2 . Однак, враховуючи вище вказані: договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду від 15.06.1997 року, типовий договір про користування електричною енергією від 22.12.2013 року, договір про користування відомчим житловим приміщенням ІНФОРМАЦІЯ_2 укладений в листопаді 2012 року, договір про надання послуг з поводження з побутовими відходами від 01.05.2020, можливо припустити що загальна вислуга років ОСОБА_2 складає понад 22 роки.
Крім того, відповідач ОСОБА_1 (син ОСОБА_2 ) був призваний на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, та будучи військовослужбовцем брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, та під час виконання бойового завдання отримав мінно-вибухову травму у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струс головного мозку, акубаротравму, отруєння невідомою речовиною.
ОСОБА_1 іншого службового житла не отримував, іншого житла для постійного проживання родина ОСОБА_9 немає. 
Як зазначив в судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 , він та його сім`я були тимчасово відсутні за місцем свого проживання, так як виїхала тимчасово з військового містечка в період початку збройної агресії російської федерації для убезпечення життя своїх дітей. 
Позивач зазначає, що місце реєстрації та проживання відповідача ОСОБА_2 з 25.02.2019 є АДРЕСА_3 , однак, доказів не надано.
Відповідач ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 18.03.2005 року, а його дружина ОСОБА_3 та їх діти ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 за реєстровані за вказаною адресою з 10.09.2018 року, проживають у зазначеній квартирі та не мають іншого житла для проживання.
Отже, на момент подання позовної заяви до суду, відповідач ОСОБА_1 проживає у спірній квартирі двадцять років, а його дружина з дітьми понад сім років, що дає підстави стверджувати про достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.
Позивач в позовній заяві зазначає, що на даний час місце реєстрації та проживання відповідача ОСОБА_2 з 25.02.2019 є АДРЕСА_3 , тому враховуючи те, що останній разом з членами своєї сім`ї не проживають в займаному службовому житловому приміщенні більше ніж 1,5 року, використання житлового приміщення не за призначенням (здавання в оренду), втратою відповідачами інтересу до службового житла, наявності постійної заборгованості за надані житлово – комунальні послуги, а також нагальною потребою в забезпеченні службовим житлом військовослужбовців які його потребують – відповідач ОСОБА_2 разом з членами своєї сім`ї підлягають виселенню з займаного службового житла.
Суд вважає, що наявність заборгованості за комунальні послуги не може бути підставою для виселення їх із квартири, більш того, в судовому засіданні відповідач повідомив, що вони почали сплачувати комунальні послуги, що не заперечувалося представником позивача.
За таких обставин, відсутні будь-які законні підстави для виселення відповідачів із приміщення, яке було надано для тимчасового проживання відповідно до вимог діючого законодавства, без надання іншого жилого приміщення.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивачем не надано суду доказів про скасування рішення Придніпровського райвиконкому від 09.12.1980 року № 479). 
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України).
Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
За таких обставин виселення ОСОБА_2 , його сина ОСОБА_5 з дружиною ОСОБА_3 та їх малолітніх та неповнолітньої дітей не відповідатиме принципу пропорційності, та буде надмірним втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Не підлягають до задоволення і вимоги позивача в частині розірвання договору найму житлового приміщення, укладеного між навчальним центром Державної прикордонної служби України та наймачем ОСОБА_2 , постільки позивачем не наведено підстав для такого розірвання. 
Враховуючи викладені обставини в їх сукупності, а саме, що квартира за адресою АДРЕСА_1 було надано користувачу ОСОБА_2 і членам його сім`ї в користування, при цьому, на даний час відповідач ОСОБА_1 продовжує перебувати на військовій службі, відповідачі вселилися у спірне приміщення на законних підставах, постійно проживають у ньому, іншого житла не мають, суд вважає, що відсутні правові підстави для виселення відповідачів із квартири. 
Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення.
При подані позову позивач сплатив судовий збір у повному обсязі, суд прийшов до висновку, що позов є не обґрунтований, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. 71,72, 116, 118, 124 ЖК України, ст. 815 ЦК України, ст.ст. 6, 12, 13, 17, 18, 263, 265, 268 ЦПК України, суд –
У Х В А Л И В:

Позов ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , третя особа Орган опіки та піклування Черкаської міської ради про виселення – залишити без задоволення. 
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів (ст.ст.354, 355 ЦПК України). Якщо в судовому засіданні проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 

Головуючий : 

Позивач: ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) ( АДРЕСА_2 ЄДРПОУ НОМЕР_4 ).
Відповідачі: ОСОБА_2 (останнє відоме місце проживання АДРЕСА_1 ). 
ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_7 , прож. АДРЕСА_1 ). 
ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_8 , прож. АДРЕСА_1 ). 
ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , прож. АДРЕСА_1 ). 
ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , прож. АДРЕСА_1 ). 
ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , прож. АДРЕСА_1 ).
ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , прож. АДРЕСА_1 ). 
Третя особа Орган опіки та піклування черкаської міської ради (м. Черкаси вул. Байди Вишневецького, 36).

Повний текст рішення складений 03.04.2026