ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

12 лютого 2026 року    
м. Чернівці  
справа № 726/2908/25
провадження № 22-ц/822/243/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Одинака О. О. 
суддів: Кулянди М. І., Лисака І. Н.
учасники справи:
позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН»
відповідач ОСОБА_1 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну ОСОБА_1 на додаткове рішення Чернівецького районного суду міста Чернівці від 11 грудня 2025 року
головуюча в суді першої інстанції суддя Федіна А. В.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог та заяви про ухвалення додаткового рішення
У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» (далі – ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 .
Просило суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 13 лютого 2020 року № 3075509394/240181 у сумі 6 810 гривень.
28 листопада 2025 року ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» через підсистему «Електронний суд» подало до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення в частині вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу.
Просило суд поновити процесуальний строк на подачу заяви про ухвалення додаткового рішення та стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 10 500 гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.
Заява мотивована тим, що 26 листопада 2025 року через підсистему «Електронний суд» надійшло рішення Чернівецького районного суду міста Чернівці від 18 листопада 2025 року у справі № 726/2908/25, яким позовні вимоги ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» до ОСОБА_1 задоволено повністю.
Представник позивача лише 26 листопада 2025 року під час моніторингу повідомлень, які надійшли до електронного кабінету в підсистемі «Електронний суд», ознайомився із вищезазначеним рішенням, у зв`язку з чим ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» було позбавлено можливості подати заяву про ухвалення додаткового рішення у строки передбачені частиною восьмою статті 141 ЦПК України.
Вважало, що оскільки представник позивача дізнався про задоволення позовної заяви 26 листопада 2025 року, тому п`ятиденний термін на подання заяви про ухвалення додаткового рішення закінчується 01 грудня 2025 року.
Разом із позовною заявою ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» подано до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які товариство очікувало понести в зв`язку із розглядом справи у сумі 12 922 гривні 40 гривень, які складаються з витрат на сплату судового збору у розмірі 2 422 гривні 40 копійок) та витрат на професійну правову допомогу, яка орієнтовно становила 10 500 гривень.
Фактичний розмір винагороди (гонорару) за надані послуги професійної правничої допомоги за наслідками розгляду справи № 726/2908/25 в суді першої інстанції становить 10 500 гривень, що підтверджується актом про отримання правової допомоги від 04 вересня 2025 року та квитанцією про оплату зазначеної правової допомоги від 04 вересня2025 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Додатковим рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівці від 11 грудня 2025 року заяву ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» 10 500 гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що в ході судового розгляду справи у суді першої інстанції, представник ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» 17 жовтня 2025 року, тобто до ухвалення рішення у справі, подав до суду з клопотанням про відшкодування судових витрат та докази їх понесення, проте ухвалюючи заочне рішення від 18 листопада 2025 року, судом при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, не було враховано понесені позивачем витрати на правничу допомогу.
На підставі дослідження наявних в матеріалах справи доказів, наданими представником позивача, а саме: актом про отримання правової допомоги від 08 жовтня 2025 року, платіжної інструкції кредитового переказу коштів від 08 жовтня 2025 року, рахунком від 08 жовтня 2025 року, суд прийшов до висновку, що розмір витрат позивача на правову допомогу у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції у сумі 10 500 гривень є співмірним з складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг, а також складністю справи.
За наслідками розгляду заяви ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» судом не встановлено наявності підстав для зменшення розміру витрат відповідача на правову допомогу.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить додаткове рішення Чернівецького районного суду міста Чернівці від 11 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН».
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм процесуального права.
Вказує на те, що суд першої інстанції в порушення вимог частини п`ятої статті 141, статті 137 ЦПК України вирішуючи питання про розмір витрат на правничу допомогу, не здійснив реального аналізу: обсягу наданих адвокатом послуг; фактично витраченого часу; необхідності саме такого розміру витрат у даній справі.
У додатковому рішенні відсутні мотиви, на підставі яких суд дійшов висновку, що витрати на правничу допомогу у сумі 10 500 гривень є співмірними зі складністю справи, що суперечить вимогам статті 89 ЦПК України.
У цій частині посилається на неврахування судом висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 761/39987/18, відповідно до яких: «формальне зазначення судом про співмірність витрат без наведення відповідних мотивів та розрахунків не відповідає вимогам процесуального закону».
Акцентує увагу на непропорційності присуджених судом іншій стороні витрат на правничу допомогу ціні позову, зокрема сума заборгованості за договором, яку стягнутого рішенням суду по суті спору становить 6 810 гривень, тоді як витрати на правничу допомогу – 10 500 гривень, що суттєво перевищує суму спору. Розгляд справи здійснювався у заочному порядку, без участі сторін, без судових дебатів, без експертиз чи складних процесуальних дій. За таких обставин справа є типовою, а витрати – очевидно завищеними.
У цій частині посилається на неврахування судом висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, відповідно до яких: «компенсація витрат на правничу допомогу не може бути способом покарання сторони або джерелом надмірного збагачення іншої сторони».
Також суд першої ухвалюючи рішення не перевірив реальності витрат іншої сторони на правничу допомогу, оскільки оформлення документів відбулось після завершення розгляду справи.
Подані позивачем докази понесення витрат на правничу допомогу (акт, рахунок, платіжна інструкція) оформлені одномоментно та після фактичного завершення розгляду справи по суті, що викликає обґрунтовані сумніви щодо реальності, необхідності та обсягу таких витрат саме у межах даної справи.
Суд першої інстанції не перевірив: які конкретні правничі дії були виконані до ухвалення рішення; коли саме такі дії надавались; чи не були відповідні документи складені виключно з метою подальшого перекладення витрат на відповідача. За таких обставин зазначені документи не можуть вважатися безумовним доказом обґрунтованості витрат, що суперечить вимогам статей 76, 77, 89, 137 ЦПК України.
У цій частині посилається на неврахування судом висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 826/1216/16, відповідно до яких: «сам по собі факт оплати правничої допомоги не є безумовною підставою для її компенсації за рахунок іншої сторони».
Додатково звертає увагу на неврахування судом майнового та соціального стану відповідача, який є учасником бойових дій, має на утриманні двох неповнолітніх дітей та є фізичною особою, для якої сума 10 500 гривень є істотним фінансовим тягарем, та відповідно висновку Верховного Суду, наведеного у постанові від 11 грудня 2019 року у справі № 905/1795/18.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Ухвала Чернівецького апеляційного суду від 29 грудня 2026 року про відкриття провадження у справі, якою в тому числі встановлено строк для подачі відзиву, доставлена 01 січня 2026 року до електронного кабінету ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» в підсистемі «Електронний суд», проте товариство правом на подачу відзиву не скористалося.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
11 липня 2025 року між ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» (клієнтом/замовником) та адвокатом Пархомчуком С. В. (виконавцем/адвокатом) укладено договір про надання правової допомоги, за умовами якого клієнт доручає, а адвокат приймає доручення і бере на себе зобов`язання надати правову допомогу клієнту в обсязі та на умовах, передбачених договором (а. с. 15-16).
Як вбачається з матеріалів справи представник ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» 17 жовтня 2025 року, тобто до ухвалення рішення у справі, подав до суду з клопотанням про відшкодування судових витрат та докази їх понесення, а саме: довіреність від 11 липня 2025 року (а. с. 60), акт про отримання правової допомоги від 08 жовтня 2025 року (а. с. 60), платіжну інструкцію кредитового переказу коштів у сумі 10 500 гривень (а. с. 61), докази направлення заяви про розподіл судових витрат та доданих до неї документів ОСОБА_1 (а. с. 63), рахунок-фактуру на оплату послуг за надання правової допомоги від 08 жовтня 2025 року № 08.10.2025-23.
Заочним рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівці від 18 листопада 2025 року позов ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» до ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» заборгованість за кредитним договором від 13 лютого 2020 року № 3075509394/240181 у сумі 6 810 гривень.
Вирішено питання розподілу судових витрат, понесених на сплату судового збору.
28 листопада 2025 року ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» через підсистему «Електронний суд» подало до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу судових витрат на правничу допомогу (а. с. 78-87).
01 грудня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подано заперечення щодо розподілу судових витрат у справі, які в тому числі мотивовані тим, що заявлений іншою стороною до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та не був необхідним.
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції у повній мірі не відповідає зазначеним вище вимогам процесуального закону з огляду на наступне.
Згідно з частинами першою, третьою статті 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22) зазначено, що за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення – це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі.
Як встановлено судом апеляційної інстанції представник ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» 17 жовтня 2025 року, тобто до ухвалення рішення у справі, подав до суду з клопотанням про відшкодування судових витрат та докази їх понесення.
Разом з цим ухвалюючи 18 листопада 2025 року заочне рішення у справі суд першої інстанції не вирішив питання щодо розподілу судових витрат понесених ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» на правничу допомогу, як сторони на користь якої ухвалено рішення.
Усуваючи у цій частині недоліки судового рішення суд прийшов до висновку, що заявлений до відшкодування ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» розмір витрат на правничу допомогу у сумі 10 500 гривень є співмірним з складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг, а також складністю справи.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).
Таке відшкодування судових витрат повинно здійснюватися відповідно до умов, підстав та у порядку, передбаченому Главою 8 Розділу I ЦПК України.
Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Згідно з частиною другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом з тим, у частині третій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до вказаної норми закону під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Колегія суддів звертається до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеної у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, у якій Велика Палата зробила наступні висновки.
Подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).
Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
Тому враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
З поданих до суду документів встановлено, що правнича допомога ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» у суді інстанції надавалася адвокатом Пархомчуком С. В. на підставі договору про надання правової допомоги від 11 липня 2025 року та довіреності від 11 липня 2025 року.
Як вбачається з матеріалів справи представник ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» 17 жовтня 2025 року, тобто до ухвалення рішення у справі, подав до суду з клопотанням про відшкодування судових витрат та докази їх понесення, а саме: акт про отримання правової допомоги від 08 жовтня 2025 року (а. с. 60), платіжну інструкцію кредитового переказу коштів у сумі 10 500 гривень (а. с. 61), рахунок-фактуру на оплату послуг за надання правової допомоги від 08 жовтня 2025 року № 08.10.2025-23.
Верховний Суд у постановах від 02 жовтня 2019 року у справі 
№ 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19) зазначив, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспіврозмірним порівняно з ринковими цінами адвокатських послуг.
Велика Палата Верховного Суду вже зазначала про те, що під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)).
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року («East/West Alliance Limited v. Ukraine», заява № 19336/04, § 268)).
Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
– має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);
– з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року N 922/1964/21, а також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у справі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у справі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі № 369/849/18).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки:
«… не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
142. Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару.
143. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним.
144. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис.
145. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення – визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права».
У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виокремити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Тому під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до пункту 3.1 договору про надання правової допомоги від 11 липня 2025 року, укладеного між ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» адвокатом Пархомчуком С. В., вартість години роботи адвоката становить 2 000 гривень.
Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії акта про отримання правової допомоги від 08 жовтня 2025 року (а. с. 60) зміст правничої допомоги полягав у наступному:
– зустріч та консультація щодо перспективи судового врегулювання кредитної заборгованості за кредитним договором від 13 лютого 2020 року № 3075509394/240181, укладеним між ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» та ОСОБА_1 (1 година) – 2 000 гривень;
– складання та подання до суду позовної заяви (підготовка доказів/додатків до позовної заяви), аналіз судової практики (2,5 години) – 5 000 гривень;
– інші клопотання, заяви до суду, складання процесуальних документів, моніторинг Єдиного державного реєстру судових рішень щодо процесуального статусу судової справи (1,5 години) – 3 000 гривень;
– канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправки поштової кореспонденції – 500 гривень. А всього у сумі 10 500 гривень.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) виснувала, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.
Колегія суддів наголошує, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.
Як вбачається з матеріалів справи 01 грудня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подано заперечення щодо розподілу судових витрат у справі, які в тому числі мотивовані тим, що заявлений іншою стороною до відшкодування розмір витрат на правничу допомогу є неспівмірним зі складністю справи та не був необхідним.
Відповідно до вимог пункту 3 частини четвертої статті 265 ЦПК рішення суду першої інстанції складається, зокрема, з мотивувальної частини із зазначенням мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) учасника справи, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання 
Близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23).
Вирішуючи заяву ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» в порушення норм процесуального права не навів вмотивованого відхилення доводів ОСОБА_1 щодо невідповідності заявленого позивачем до відшкодування розміру витрат на правничу допомогу, обмежившись лише посиланням на те, що він є співмірним зі складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг, а також складністю справи.
У цій частині знайшли своє підтвердження аргументи апеляційної скарги про формальний підхід суду у вирішенні цього питання без належного мотивування рішення (див. пункт 6. 60 постанови Верховного Суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).
В свою чергу суд апеляційної інстанції в межах доводів апеляційної скарги визначаючись із розміром судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, враховує наступне.
Верховний Суд у додатковій постанові від 30 травня 2024 року у справі № 759/6109/21 (провадження № 61-8232св23) вказав на те, що комунікація із контактцентром Касаційного цивільного суду, поїздки до суду, очікування видачі виконавчого листа, підготовка пакету документів відзиву на відправку, похід на Укрпошту, комунікація із замовником, не є видами правової допомоги, мають організаційний характер та є складовими підготовки відзиву на касаційну скаргу.
З цих підстав колегія суддів приходить до висновку, що не підлягають відшкодуванню заявлені ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправки поштової кореспонденції у сумі 500 гривень, оскільки не можуть розглядатися як витрати на правничу допомогу.
Також колегія суддів приходить до висновку, що підготовка позовної заяви та розгляд справи за позовом ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» не потребували тривалої підготовки та опрацювання значної кількості нормативно-правових актів і узагальнення нової судової практики, а тому, на переконання суду, час витрачений представником позивача (5 годин на зустріч та консультацію із клієнтом, складання позовної заяви, а також інших заяв по суті спору та з процесуальних питань) не повною мірою відповідає обсягу наданих адвокатом послуг і є надмірним, ураховуючи, зокрема, фактичні питання які були поставлені перед судом. Суд вважає справедливим, за даних обставин, що витрачений адвокатом час не може перевищувати 3 години, що виходячи із погодженої сторонами вартості години роботи адвоката становить 6 000 гривень.
Разом з цим колегія суддів враховує те, що ціна позову у справі складає 6 810 гривень, а стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (див. постанову Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17).
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що виходячи з критеріїв розумності, співмірності, реальності та пропорційності судових витрат та обставин даної справи (ціни позову, складності справи, наявності заперечень іншої сторони), судові витрати на правничу допомогу, які поніс позивач, і які слід стягнути з іншої сторони, підлягають зменшенню до 2 000 гривень.
В свою чергу, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що подані позивачем докази понесення витрат на правничу допомогу (акт, рахунок, платіжна інструкція) оформлені одномоментно та після фактичного завершення розгляду справи по суті, що викликає обґрунтовані сумніви щодо реальності, оскільки як вбачається з матеріалів справи відповідні докази подані позивачем до ухвалення рішення у справі (а. с. 15-16, 60-64).
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Враховуючи наведене вище, додаткове рішення суду першої інстанції від 11 грудня 2025 року частково ухвалено з порушенням норм процесуального права, а тому слід змінити його мотивувальну частину відповідно до змісту цієї постанови.
Також слід змінити резолютивну частину додаткового рішення суду першої інстанції, виклавши її в наступній редакції:
«Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» 2 000 гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції».
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, Чернівецький апеляційний суд
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Чернівецького районного суду міста Чернівці від 11 грудня 2025 року задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину додаткового рішення Чернівецького районного суду міста Чернівці від 11 грудня 2025 року відповідно до змісту цієї постанови.
Змінити резолютивну частину додаткового рішення Чернівецького районного суду міста Чернівці від 11 грудня 2025 року, виклавши її в наступній редакції:
«Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК ДЕБТ КОЛЛЕКШН» 2 000 гривень в рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції».
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 12 лютого 2026 року.
Суддя-доповідач      Олександр ОДИНАК
Судді :       Мирослава КУЛЯНДА
Ігор ЛИСАК