23.02.26
22-ц/812/216/26
Справа №489/8086/25 Доповідач апеляційного суду Т.Б. Кушнірова
Провадження №22-ц/812/216/26

Постанова
Іменем України

23 лютого 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:
головуючого Кушнірової Т.Б.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В., 
із секретарем Богуславською О.М., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною, на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва ухвалене 20 листопада 2025 року під головуванням судді Кокорєва В.В., повне рішення складено судом в цей же день, за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, про встановлення факту припинення трудових відносин,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 , через представника Коренко Т.В. , звернувся до суду з заявою, в якій зазначив заінтересовану особу - Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, просив встановлення факт припинення трудових відносин.
Заява мотивована тим, що 18 квітня 2017 року він був прийнятий на посаду охоронника у Товариство з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДОМ «ДОЛИНСКОЕ» (далі за текстом - ТОВ «ТД «ДОЛИНСКОЕ»), про що у його трудовій книжці зроблено відповідний запис.
Факт існування трудових відносин між ним та ТОВ «ТД «ДОЛИНСКОЕ» також підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу виданими Пенсійним фондом України за формою ОК-5. 
Після початку повномасштабного вторгнення з боку російської федерації територія Херсонської області перебувала в окупації, у тому числі село Балтазарівка Чаплинського району Херсонської області, в якому він був зареєстрований та проживав, а також під окупацією опинилось підприємство ТОВ «ТД «ДОЛИНСКОЕ» (місцезнаходження: Херсонська область, Чаплинський район, с. Долинське, вул. Миру 4), на якому працював заявник. 
24 лютого 2022 року представниками окупаційної влади його звільнено із займаної посади охоронця з ТОВ «ТД «ДОЛИНСКОЕ» через наступ надзвичайних обставин, які перешкоджали продовжувати виконання трудових обов`язків, про що внесено відповідній запис в трудову книжку. До податкової служби Товариством звіт про звільнення не подавався, в облікових базах Пенсійного фонду України з 2022 року відсутні відомості про сплату страхових платежів за заявника. Таким чином, за наявною інформацією в електронних базах даних відсутні відомості про належне юридичне оформлення припинення трудових відносин ОСОБА_1 , незважаючи на те, що фактично трудові відносини припинені.
У вересні 2025 року ОСОБА_1 виїхав на підконтрольну Україні територію - до м. Миколаєва, де на час звернення з даною заявою проживає, взятий на облік, як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою №4802-5003812883 від 16 вересня 2025 року.
У встановленому порядку законодавством України трудові відносини з ТОВ «ТД «ДОЛИНСКОЕ» не припинені, а з настанням пенсійного віку у нього виникло право на оформлення та отримання пенсії та необхідність зарахування до страхового (трудового) стажу відповідний період роботи, починаючи з 24 лютого 2022 року. 
В той же час, зазначені обставини перешкоджають заявнику реалізувати право на отримання пенсії. 
Посилаючись на викладене просив встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт припинення трудових відносин між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТД «ДОЛИНСКОЕ» з 24 лютого 2022 року на підставі ст.38 КЗпП України.
20 листопада 2025 року рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 . 
Обґрунтовуючи рішення, суд першої інстанції встановив, що селище Балтазарівка - зареєстроване місце проживання заявника, відноситься до Чаплинської селищної громади Каховського району Херсонської області.
Згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року №309 «Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» територія Чаплинської селищної територіальної громади, на якій проживав та працював ОСОБА_1 , є тимчасово окупованою з 24 лютого 2022 року. 
Тому, останній не мав змоги виконати вимоги ч. 4 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» №1706-VII від 20 жовтня 2014 року щодо направлення роботодавцю заяви про припинення трудових відносин.
Суд посилався на норми Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», яка застосовується до процедури припинення трудових відносин в односторонньому порядку внутрішньо переміщеної особи, яка не мала можливості припинити трудовий договір відповідно до пункту 1 статті 36, статей 38, 39 Кодексу законів про працю України у зв`язку з неможливістю продовження роботи за таким трудовим договором за попереднім місцем проживання, шляхом подачі до центру зайнятості за місцем проживання відповідної заяви. 
Заявник процедуру розірвання трудового договору шляхом подання заяви як внутрішньо переміщеної особи через центр зайнятості не подавав, не дотримався відповідної процедури припинення трудових відносин в позасудовому порядку, тому суд вважав, що звернення ОСОБА_1 до суду із даною заявою, є передчасним.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Коренко Т.В. посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове, яким встановити факт припинення трудових відносин між ОСОБА_1 та ТОВ «ТД «ДОЛИНСКОЕ» з 24 лютого 2022 року на підставі ст. 38 КЗпП України.
Мотивуючу апеляційну скаргу представник заявника Коренко Т.В. вказує на помилковість висновку суду щодо недотримання заявником процедури припинення трудових відносин передбаченої ч. 4 ст. 7 Законом України №1706-VII від 20 жовтня 2014 року (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних відносин та діє станом на час звернення), оскільки така процедура створена виключно для цілей, які прямо вказані в самій нормі, зокрема, набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю разом із соціальними послугами за страхуванням на випадок безробіття. 
Законом чітко встановлено, що датою припинення трудових відносин при зверненні до центру зайнятості є день, наступний за днем подання відповідної заяви. Центр зайнятості не має повноважень встановлювати припинення трудових відносин заднім числом - ні відповідно до КЗпП України, Закону України «Про зайнятість населення» та Порядку реєстрації безробітних №792 від 19 вересня 2018 року. 
Натомість, мета поданої ОСОБА_1 заяви, чітко зазначена та полягає у встановленні факту припинення трудових відносин саме з 24 лютого 2022 року, з метою зарахування до страхового стажу всього періоду з 24 лютого 2022 року до дати можливого звернення до центру зайнятості та реалізації права на призначення пенсії за віком згідно з ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Зазначена дата дозволяє зарахувати цей період до страхового стажу та отримати пенсію в повному обсязі. 
Дотримання заявником вказаної Законом України №1706-VII від 20 жовтня 2014 року процедуру «через центр зайнятості» не вирішить спірного питання, оскільки трудові відносини припинилися би лише з вересня-жовтня 2025 року, а період з 24 лютого 2022 року до дати звернення до центру зайнятості не був би зарахований до страхового стажу. 
Також, посилається на те, що Пенсійний фонд України при призначенні пенсії не враховує дату припинення трудових відносин, встановлену центром зайнятості, як підставу для зарахування стажу за попередні періоди.
Таким чином, вважає, що адміністративна процедура через центр зайнятості є завідомо неефективним способом захисту прав заявника на пенсійне забезпечення у розумінні ч. 2 ст. 5 ЦПК України та практики Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Кечко проти України» № 63134/11). Тому, районний суд фактично позбавив заявника будь-якої можливості реалізувати конституційне право на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком. 
Судовий порядок встановлення юридичного факту вважає єдиним ефективним способом захисту порушеного права.
Доводи відзиву Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на апеляційну скаргу зводяться до того, що вимоги апеляційної скарги безпідставні, необґрунтовані, скарга є такою, що не підлягає задоволенню.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню із наступних підстав. 
За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 18 квітня 2017 року прийнятий на роботу на посаду охоронця в ТОВ ТД «Долинское» на підставі наказу №371 від 18 квітня 2017 року, що підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_1 . 
ТОВ «Торговий дом «Долинское» знаходиться за адресою: Херсонська область, Чаплинський район, с. Долинське, вул. Миру, 4.
В трудовій книжці ОСОБА_1 міститься запис від 24 лютого 2022 року про його звільнення з займаної посади з причини настання надзвичайних обставин, які перешкоджають трудовим обов`язкам у відповідності до п.7 ч.1 ст.83 Трудового кодексу рф.
З 16 вересня 2025 року ОСОБА_1 взятий на облік як внутрішньо переміщена особа із фактичним місцем проживання в АДРЕСА_1 . та зареєстрованим місцем проживанням - АДРЕСА_2 . 
Згідно з довідкою, сформованою засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України від 24 вересня 2025 року відомості про застраховану особу ОСОБА_1 в реєстрі містяться за періоди з 1999-2021 роки. 
Селище Балтазарівка - зареєстроване місце проживання заявника, відноситься до Чаплинської селищної громади Каховського району Херсонської області.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окупованих РФ, затвердженого Наказом Міністерством розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, територія Чаплинської селищної територіальної громади з 24 лютого 2022 року є тимчасово окупованою рф.
Статтею 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.
Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).
З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.
У разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.
У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт припинення трудових відносин з 24 лютого 2022 року на підставі ст. 38 КЗпП України. Заявлені вимоги, пов`язані з призначенням пенсії та зарахуванням до страхового стажу періоду, починаючи з 24 лютого 2022 року. Заявник посилався на те, що у разі звільнення через центр зайнятості, як це передбачено ч. 4 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Пенсійний фонд України не визнає дату припинення трудових відносин. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що чинним законодавством передбачено позасудовий порядок встановлення факту з припинення трудових відносин.
Так, відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника.
Згідно із статтею 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Статтею 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника він може розірвати трудовий договір за власного ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури).
Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованих територіях України» унормовано, що гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», слідує, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Факт внутрішнього переміщення, згідно ч. 1, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.
Абзацом 2 ч. 4 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» визначено, що внутрішньо переміщена особа, яка не мала можливості припинити трудовий договір (інший вид зайнятості) відповідно до п. 1 ст. 36, ст. 38, 39 КЗпП України у зв`язку з неможливістю продовження роботи за таким трудовим договором (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання, для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю і соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття має право припинити такий трудовий договір в односторонньому порядку, подавши до центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи заяву на ім`я роботодавця про припинення трудового договору.
Отже, внутрішньо переміщена особа, яка не мала можливості припинити трудовий договір через те, що не має можливості продовжувати роботу за трудовим договором за попереднім місцем проживання, має право його припинити в односторонньому порядку, подавши до центру зайнятості відповідну заяву на ім`я роботодавця.
Таким право заявник не скористався, заяву про звільнення з роботи до Миколаївського обласного центру зайнятості на ім`я роботодавця не подавав, процедури розірвання трудового договору, встановленої Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не дотримався.
Суд застосовує норми права з урахуванням принципу розумності та справедливості. У цьому контексті слід зазначити, що оскільки законодавством визначено позасудовий порядок оформлення звільнення внутрішньо переміщеної особи, як наслідок і факту припинення трудових відносин, про встановлення якого просить заявник, який останнім дотримано не було, такий факт не може встановлюватися в судовому порядку в окремому провадженні.
Доводи апеляційної скарги про те, що у разі дотримання заявником процедури звільнення через «центр зайнятості», до страхового стажу не буде зараховано період з 24 лютого 2022 року по вересень - жовтень 2025 року (час взяття на облік заявника як внутрішньо переміщеної особи), стосується питання зарахування трудового стажу певного періоду роботи на тимчасово окупованій території, тому може бути підставою для задоволення заяви ОСОБА_1 , поданої в окремому провадженні.
За умови належного звільнення, з дотриманням передбаченого Законом порядку припинення трудових відносин, звернення у подальшому до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії, заявник, у разі відмови органу, що призначає пенсію, у зарахуванні страхового стажу, не позбавлений можливості захистити своє право у порядку позовного провадження 
Твердження апелянта про те, що Пенсійний фонд України не визнає дату припинення трудових відносин, встановлених центром зайнятості, ґрунтуються на припущеннях, адже рішення суб`єкту владних повноважень за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 не прийнято.
Посилання в апеляційній скарзі на судову практику Верховного Суду, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки стосуються припинення трудових відносин між працівником та роботодавцем на підставі частини першої статті 38 КЗпП України, що вважається ефективним способом захисту та не суперечить закону. 
Інші доводи апеляційної скарги, не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381 -384 ЦПК України, колегія суддів 

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною залишити без задоволення, а рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2025 року без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Головуючий 

Судді:

___________________
Повне судове рішення складено 24.02.2026 р.