ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

15 квітня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/1899/25
Головуючий у першій інстанції – Майборода С. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/645/26
Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої-судді: Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,
із секретарем Зіньковець О.О.,
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: Седнівська селищна рада Чернігівського району Чернігівської області,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Седнівської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

У С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Седнівської селищної ради Чернігівського р-ну та обл., в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями АДРЕСА_1 загальною площею 60 кв.м.
Заявлені вимоги мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_2 . У встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріальної контори для оформлення спадкових прав та 25 березня 2008 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 3,98 га. У 2025 році ОСОБА_1 звернувся з метою оформлення спадкових прав на належний батькові житловий будинок АДРЕСА_1 , проте у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на будинок нотаріус відмовив йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, що зумовило звернення з цим позовом.
Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2025 року у задоволення позову ОСОБА_1 до Седнівської селищної ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено.
В апеляційній скарзі представник позивача – адвокат Сагаль С.В., вважаючи рішення незаконним та посилаючись на неправильне встановлення обставин, які мають значення для справи, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Скаржник посилається на те, що Седнівською селищною радою надано некоректну інформацію про особу, за якою рахується спірне господарство, у період 2006-2010 років, що стало підставою для хибних висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.
Зазначає, що додані до апеляційної скарги докази свідчать про те, що з 1998 року позивач разом з батьком – ОСОБА_2 проживали разом та вели спільне господарство за адресою: АДРЕСА_2 . З 1966 року ОСОБА_2 був власником домогосподарства по АДРЕСА_1 . Саме батько позивача особисто побудував спірний будинок у 1950 році, а сарай і погріб – у 1966 році. ОСОБА_1 , незважаючи на те, що має зареєстроване місце проживання у м. Чернігові, наразі фактично проживає у батьківському будинку.
Указує, що наданими ОСОБА_3 (дружиною позивача) письмовими поясненнями підтверджується те, що її свекор, проживаючи з 1998 року у м. Чернігові з родиною позивача, у 2006 році особисто дозволив вселитися до спірного будинку матері сусіда – ОСОБА_4 , з якою ніяких родинних або цивільних стосунків не мав. Юридичні права на помешкання у ОСОБА_4 відсутні, проте, оскільки вона користувалася комунальними послугами, відтак рахунки були оформлені на неї. У 2007 році помер ОСОБА_2 , а у 2010 році – ОСОБА_4 . З цього часу у будинку ніхто не проживав, рахунки за комунальні послуги оплачувалися позивачем. У 2024 році ОСОБА_1 вирішив відновити батьківський будинок, провів ремонтно-фасадні роботи, що підтверджується доданими до скарги письмовими доказами. 
Скаржник звертає увагу суду на те, що письмовими поясненнями ОСОБА_1 засвідчено придбання фінського будинку батьками у кредит, його монтував особисто спадкодавець, будівництво тривало протягом 1964-1965 років, і станом на вересень 1965 року родина ОСОБА_1 вже мешкала у будинку. Після перенесеної у 1997 році хвороби батька родина позивача забрала його до м. Чернігова, де ОСОБА_2 проживав до дня смерті. Тимчасово проживати ОСОБА_4 у спірній садибі спадкодавець дозволив особисто, правочин щодо купівлі-продажу майна між ними не укладався. ОСОБА_4 оплачувала лише комунальні послуги. 
ОСОБА_1 стверджує, що надана відповідачем копія погосподарської книги за 2006-2010 роки містить некоректну інформацію щодо ОСОБА_4 , оскільки вона не могла бути головою спірного домогосподарства, не причетна до будівництва будинку і права власності на нього не мала. Суперечлива інформація щодо адреси домогосподарства та реєстрації спадкодавця спростовуються доданими до апеляційної скарги доказами, які свідчать про те, що саме померлий ОСОБА_2 збудував та був власником садиби по АДРЕСА_1 . Наразі позивач фактично проживає у спірному будинку без реєстрації. 
Седнівською селищною радою Чернігівської області відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.
Вислухавши суддю-доповідача, заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 належить задовольнити частково, виходячи з наступного
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Рішення суду першої інстанції у повній мірі таким вимогам не відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що у матеріалах справи відсутні, а стороною позивача не надано належних та допустимих доказів правомірності набуття за життя спадкодавцем ОСОБА_2 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 чи земельної ділянки, на якій він розташований. Седнівська селищна рада повідомила про відсутність інформації щодо того, за ким обліковувався спірний житловий будинок станом на 19 березня 2007 року. Водночас у наданій відповідачем копії погосподарської книги за 2006-2010 роки головою домогосподарства по АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_4 . Надані селищною радою довідки щодо реєстрації ОСОБА_2 є суперечливими, оскільки містять інформацію про його реєстрацію як по АДРЕСА_3 , так і по АДРЕСА_1 , а в домовій книзі місце реєстрації спадкодавця зазначено по АДРЕСА_4 . Суд виснував. що реєстрація за відповідною адресою місця проживання не свідчить про правомірність набуття права власності на житловий будинок. 
Районний суд указав, що виготовлені на замовлення позивача у 2025 році технічний паспорт на спірний на будинок та витяг з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва на підставі довідки Седнівської селищної ради від 24 січня 2025 року про проживання ОСОБА_2 в цьому будинку не можуть свідчити про належність спірного житлового будинку спадкодавцю.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, але вважає хибними наведені районним судом мотиви відмови, виходячи з наступного.
У справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 7 зворот).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер, про що 28 березня 2007 року відділом РАЦС Чернігівського МУЮ складено актовий запис № 959 (а.с. 8). 
Позивач, як спадкоємець першої черги за законом після смерті батька, звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та 25 березня 2008 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 3,98 га, що надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Седнівської селищної ради (а.с. 9). 
Відповідно до копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 937557 від 27 лютого 2006 року місцем проживання ОСОБА_2 указано АДРЕСА_3 (а.с. 68).
Згідно з довідкою Седнівської селищної ради № 60 від 11 січня 2008 року ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на день смерті був зареєстрований та проживав один за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 66).
Інша довідка Седнівської селищної ради № 08-13/219 від 16 червня 2025 року містить інформацію про те, що ОСОБА_2 на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 був зареєстрований та проживав один за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 40).
Відповідно до довідки Седнівської селищної ради від 24 січня 2025 року будинок, в якому проживав ОСОБА_2 , знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 12).
Наявною у справі копією домової книги для прописки громадян по АДРЕСА_5 засвідчено, що ОСОБА_2 був прописаний по АДРЕСА_4 (а.с. 13 зворот-16).
За повідомленням КП «Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації» від 04 лютого 2025 року, що міститься у матеріалах спадкової справи, станом на 01 січня 2013 року право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований у АДРЕСА_1 не зареєстровано (а.с. 71 зворот).
28 січня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Чернігівської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька, ОСОБА_2 . Постановою державного нотаріуса Завалієвої В.В. від 27 травня 2025 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 72). Мотивуючи таке рішення, нотаріус, пославшись на ст. 49, 50 ЗУ «Про нотаріат» та п. 1 глави 13 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, указала на відсутність належним чином оформленого документа, що посвідчує право власності ОСОБА_2 на вищезазначений житловий будинок.
За інформацією Седнівської селищної ради від 17 вересня 2025 року житловий будинок по АДРЕСА_1 не відносився до суспільної групи «колгоспний двір». У селищній раді відсутні відомості, за ким обліковувався вищезазначений житловий будинок станом на 19 березня 2007 року (а.с. 81). Наданою відповідачем копією погосподарської книги № 3 за 2006-2010 роки засвідчено, що єдиним членом домогосподарства по АДРЕСА_1 у цей період зазначено ОСОБА_4 (а.с. 84-85).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.
За змістом ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Частиною 1 ст. 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 
За приписами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. 
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).
Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 затверджений Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно до п.п. 4.12, 4.15, 4.18 глави 10 розділу ІІ якого свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів, а саме на нерухоме майно за наявності правовстановлюючих документів щодо належності майна спадкодавцю, а у разі відсутності відповідних документів нотаріус роз`яснює процедуру вирішення питання в судовому порядку. 
У 1965 році питання набуття права власності було врегульовано Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі – Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі – Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема визначали умови та правові наслідки будівництва.
Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.
Отже, за наведеними нормативними актами підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт його будівництва додержанням вимог наведених актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.
31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства УРСР затверджено Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу. Відповідно до п. 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема згідно з п. 4, 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва і експлуатації будівель, затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію.
Спеціальним нормативним актом, який визначає порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах, є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі – Вказівки № 112/5), а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26 (далі – Вказівки № 5-24/26), та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі – Вказівки № 69), які були замінені Інструкцією ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджених наказом Міністерства статистики України від 22 лютого 1995 року № 48.
За змістом Вказівок № 112/5 і 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працювали в колгоспі, але не були членами колгоспу, належали до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім`ї, відносяться до господарств колгоспників.
Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).
Реєстрація (оформлення) права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них (надалі – об`єкти), що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, регулюється ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (далі – Порядок).
ЗУ «Про внесення змін до статті 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 15 квітня 2014 року щодо особливостей державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна, закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, ст. 19 Закону доповнено ч. 3, якою передбачено, що для здійснення державної реєстрації прав власності, з подальшою видачею відповідного свідоцтва про право власності, на об`єкти (індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, проведення технічної інвентаризації не потребується. Документом, що замінює технічний паспорт у разі його відсутності, є виписка з погосподарської книги, яка надається виконавчим органом сільської ради (у разі, якщо такий орган не створений, - сільським головою) або відповідною архівною установою.
Згідно з п. 42 Порядку для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, подаються: технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси.
Для проведення державної реєстрації прав власності на об`єкти, що були закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.
Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки.
Пунктом 43 Порядку встановлено, що для державної реєстрації права власності на об`єкти, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, замість документів, передбачених п. 42 цього Порядку, можуть бути подані: документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.
Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Беручи до уваги вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування за законом зроблено з невірних мотивів.
За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом прийняв спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька, ОСОБА_2 , отримавши 25 березня 2008 року свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 3,98 га, розташовану на території Седнівської селищної ради. 
Вважаючи, що до спадщини після померлого батька належить і житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , позивач звернувся з відповідною заявою до нотаріальної контори. Постановою державного нотаріуса Чернігівської районної державної нотаріальної контори від 27 травня 2025 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з підстав відсутності правовстановлюючих документів на майно.
Звернувшись з цим позовом, ОСОБА_1 стверджував про те, що будинок фінського типу був придбаний його батьками та будувався особисто спадкодавцем, процес будівництва завершився у 1965 році, і з того часу ОСОБА_2 був зареєстрований та проживав у ньому, що засвідчено записами у погосподарських та домовій книгах. Після смерті батька відкрилась спадщина. Відсутність правовстановлюючого документу на нерухомість зумовило звернення з позовом про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування.
Орган місцевого самоврядування засвідчив, що спірне допомогосподарство по АДРЕСА_1 не відносилося до типу колгоспного двору. За наданими відповідачем довідками померлий ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 станом на дату смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Водночас копією погосподарської книги № 3 за 2006-2010 роки (тобто за період, який охоплює дату смерті ОСОБА_2 ) засвідчено, що єдиним членом домогосподарства (його головою) по АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_4 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_4 проживала у спірному житловому будинку з особистого дозволу спадкодавця, який родинних чи цивільних стосунків з цією особою не мав. Оскільки ОСОБА_4 користувалася комунальними послугами, відтак на її ім`я були оформлені відповідні рахунки. ОСОБА_4 померла у 2010 році. 
Проте на підтвердження цих зазначених обставин стороною позивача належних письмових доказів не надано. 
На запит Чернігівського апеляційного суду Седнівською селищною радою надані копії погосподарської книги № 1 за 1983, 1984, 1985 роки, погосподарської книги № 2 за 1991-1995 роки та погосподарської книги № 3 за 2006-2010 роки стосовно домогосподарства по АДРЕСА_1 (а.с. 174 зворот-180). Орган місцевого самоврядування підтвердив вже надану суду інформацію про те, що за наявними у погосподарській книзі № 3 за 2006-2010 роки відомостями єдиним членом домогосподарства (його головою) по АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_4 .
Відповідач повідомив апеляційний суд про відсутність в розпорядженні селищної ради інформації стосовно правових підстав внесення до погосподарської книги № 3 запису щодо лише одного члена спірного домогосподарства – ОСОБА_5 , а також про відсутність картки прописки, яка може свідчити про реєстрацію/відсутність реєстрації ОСОБА_4 за цією адресою (а.с. 174). 
З огляду на наведені вище обставини, а також, ураховуючи те, що записи у погосподарських книгах визнавались та відповідно визнаються в якості актів органів влади (публічних актів), які підтверджують право приватної власності особи щодо будинків, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року, колегія суддів доходить висновку, що особою, яка має юридичну причетність до спірного домогосподарства по АДРЕСА_1 на час смерті ОСОБА_2 , є саме ОСОБА_4 .
Матеріали справи не містять належної інформації про те, чи жива наразі ОСОБА_4 , а у протилежному випадку – чи відкривалась щодо неї спадкова справа та коло спадкоємців, а також те, чи увійшов спірний будинок до складу спадкової маси. 
За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У справі встановлено, що документ, який засвідчує право власності ОСОБА_2 на спірний будинок, відсутній. 
У разі, якщо позивач вважає, що має право на спірний житловий будинок в порядку спадкування за законом, ОСОБА_1 мав визначити ОСОБА_4 (її спадкоємців) як особу, яка відповідає за позовом. Такий висновок суд робить, виходячи з того, що саме вона була головою домогосподарства, що відображено у погосподарській книзі на час відкриття спадщини після ОСОБА_2 . Твердження позивача про те, що спадкодавець лише надав дозвіл ОСОБА_4 на проживання у спірній садибі, не маючи з нею родинних чи цивільних стосунків, належними доказами не підтверджено. Актом органів влади – погосподарською книгою саме ОСОБА_4 визначено особою, що юридично причетна до спірного домогосподарства.
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 1, 2 ст. 48 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Відтак належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Неналежний відповідач – це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі – належному відповідачеві.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
У разі пред`явлення позову не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи та без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови в задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Установивши, що ОСОБА_2 пред`явив позов не до всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, зокрема не залучив до участі у справі як співвідповідача особу, яка рахувалась головою домогосподарства на час відкриття спадщини – ОСОБА_4 (її спадкоємців), апеляційний суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити саме з цих підстав. Вимоги про визнання права власності на нерухомість в порядку спадкування не можуть розглядатися по суті без залучення до участі у справі усіх належних за такими позовами відповідачів.
Висновки по суті вирішення спору про обґрунтованість або необґрунтованість позовних вимог мають бути зроблені судами лише за належного суб`єктного складу її учасників. З огляду на це колегія суддів не надає правову оцінку доводам позову та апеляційної скарги. Зазначене не позбавляє ОСОБА_1 права у визначеному законом порядку звернутись із позовом до належних відповідачів.
Отже, наявний склад сторін не відповідає реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах, а незалучення до участі у справі зазначеного вище співвідповідача, є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Таким чином, колегія суддів вважає, що районний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову про визнання права власності в порядку спадкування за законом, проте помилився щодо мотивів такого рішення.
За положеннями п. 4 ч. 1, ч. 4 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставою для зміни судового рішення. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин. Отже рішення суду відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України належить змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
Керуючись ст. 367, 374, ч. 4 ст. 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, 

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 26 листопада 2025 року – змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 16 квітня 2026 року.

Головуюча: Н.В. Шитченко

Судді: Н.В. Висоцька 

О.Є. Мамонова