Справа № 130/2941/25
Провадження № 22-ц/801/654/2026
Категорія: 41
Головуючий у суді 1-ї інстанції Грушковська Л. Ю.
Доповідач:Копаничук С. Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2026 року	Справа № 130/2941/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого: Копаничук С.Г. (суддя - доповідач),
суддів: Голоти Л.О.,Рибчинського В.П.,
позивач: ТОВ «Діджи Фінанс»
відповідач : ОСОБА_1 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25.12.2025 року, постановлене під головуванням судді Грушковської Л.Ю. у справі за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
встановив:
ТОВ «Діджи Фінанс» звернулося з позовом до суду до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилаючись на те, що 03.04.2021 відповідач за власним волевиявленням, усвідомлюючи умови кредитування та відповідальність, подав у особистому кабінеті на офіційному сайті ТОВ «МІЛОАН» заявку на отримання кредиту №3518974. Після отримання SMS з одноразовим ідентифікатором ОСОБА_1 підписала та підтвердила прийняття умов договору про споживчий кредит №3518974 від 03.04.2021, який разом із додатками та правилами кредитування був наданий їй для ознайомлення в електронному вигляді в особистому кабінеті. На підставі укладеного договору відповідачу було перераховано кредитні кошти у сумі 10 000 грн на картковий рахунок НОМЕР_1 . 
13.09.2021 між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» укладено договір факторингу №07Т від 13.09.2021 , за яким право вимоги за вказаним кредитним договором перейшло до нового кредитора - ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС».Станом на момент звернення до суду заборгованість ОСОБА_1 перед новим кредитором становить 37 461,31 грн з яких: 7507 грн заборгованість за тілом кредиту, 29254,31 заборгованість за відсотками та 700 грн заборгованість за комісійними винагородами.
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 25.12.2025 року у позові ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.
В апеляційній скарзі ТОВ «Діджи Фінанс» просить зазначене рішення скасувати через порушення судом норм матеріального та процесуального права ,а у справі постановити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Зазначив , що відмовляючи у позові з підстав відсутності доказів укладення і підписання договору відповідачкою, суд залишив поза увагою те, що відповідні докази у матеріалах справи є ,оскільки кредитний договір №3518974 від 03.04.2021 року поданий разом із позовною заявою до суду у електронному вигляді і при його відкритті через програмне забезпечення, призначене для читання PDF-документів, можливо переконатись у наявності електронного підпису ОСОБА_1 у кредитному договорі. Суд не врахував ,що 03.04.2021 року ОСОБА_1 подала заявку на отримання кредиту у електронному вигляді. Згідно умов кредитного договору його підписання здійснювалось електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, що був надісланий на номер мобільного телефону, вказаний самою ОСОБА_1 . Одноразовий ідентифікатор, що містить інформацію про роботу сервера і зберігає в собі певні дії користувача або програми, зафіксовано у кредитному договорі, передано первісним кредитором позивачу, проте він є зашифрованим, а тому при стандартному завантаженні до електронного кабінету чи під час друку не відображається. У зв`язку із цим у апеляційній скарзі представник ТОВ «Діджи Фінанс» навів в PDF форматі витяг з кредитного договору №3518974 від 03.04.2021 року із відміткою про наявність на ньому електронного підпису ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором. Висновок суду про те, що розрахунок заборгованості не є первинним бухгалтерським документом, який підтверджує факт отримання  ОСОБА_1 кредитних коштів та визначає розмір заборгованості, є помилковим, оскільки позивач не є первісним кредитором та/або банківською установою відповідача, а відтак не має доступу до його карткового рахунку та не може формувати банківські виписки, які належать до первинних документів бухгалтерського обліку.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 вважає рішення суду законним і обгрунтованим, а доводи скарги безпідставними.
Колегія суддів ,вивчивши матеріали справи , рішення суду в межах доводів апеляційної скарги , колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Проте, згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду не відповідає. 
Відмовляючи у задоволенні позову ,суд виходив із того, що позивач не довів належними, допустимими та достовірними доказами обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог. Зокрема, матеріали справи не містять підтвердження належного укладення кредитного договору, оскільки він не підписаний ОСОБА_1 електронним підписом. Крім того, надане позивачем платіжне доручення про надання відповідачу кредитних коштів не відповідає вимогам до первинних бухгалтерських документів, не містить обов`язкових реквізитів і не дає можливості встановити факт перерахування цих коштів відповідачу, а сам договір не містить даних про банківський рахунок, на який такі кошти мали бути зараховані. 
З таким висновком суду погодитись не можна .виходячи із наступного.
Згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
В силу частин 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір №3518974 від 03.04.2021 року був вчинений в електронній формі.
Відтак, на нього поширюються вимоги ЗУ «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.
Згідно із п. 5 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Частинами 1-12 ст. 11 цього ж Закону передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства.
У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.
Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.
Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.
Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (п. 6, 12 ч. 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Згідно із положеннями ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
За змістом ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доводи апелянта про неврахування судом того, що підписання відповідачкою договору № 3518974 від 03.04.2021 року відбулось електронним цифровим підписом за допомогою надісланого їй на вказаний нею номер одноразового цифрового ідентифікатора відповідні докази є у справі , є слушними . 
У позовній заяві зазначено, що 03.04.2021 року між ТОВ «Мілоан» і ОСОБА_1 у електронному вигляді було укладено договір про споживчий кредит № 3518974, який підписано останньою з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію».
Висновки суду щодо тих мотивів відмови у позові , що договір є неукладеним, оскільки у кредитному договорі відсутній електронний підпис ОСОБА_1 , що не дає можливості встановити, що саме ОСОБА_1 уклала кредитний договір, погодившись на його істотні умови і, відповідно, взявши на себе обов`язок сплати коштів, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки вони спростовуються наявними у справі доказами.
Так, з наданого позивачем в  PDF форматі витягу з кредитного договору №3518974 вбачається, що  кредитний договір № 3518974 від 03.04.2021 року підписано ОСОБА_1 електронним підписом 03.04.2021 року о 11:08 год., шляхом введення відповідачем для здійснення електронного підпису надісланого їй на одноразового ідентифікатора «S97458», згідно вимог ч. 6 та 8 ст. 11 і ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію».
Наведене підтверджується також кредитним договором за умови його перегляду в електронній формі, яка міститься в додатках до позовної заяви, що відображаються в електронній судовій справі в Автоматизованій системі документообігу суду (КП «Д-З).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 дійшла висновку , що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Відповідач вимог про визнання договору про споживчий кредит № 3518974 від 03.04.2021 року недійсним (неукладеним) не заявляла , відтак ,правочин споживчого кредиту вважається правомірним . 
Крім того, доводи апеляційної скарги щодо неукладення ОСОБА_1 кредитного договору та відсутності достовірних доказів перерахування на її рахунок кредитних коштів в сумі 10 000 грн , також не заслуговують на увагу .
Верховний Суд у постанові від 07.10.2020 року у справі № 127/33824/19 дійшов висновку про те, що без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, а кредитні кошти не були б перераховані відповідачу.
Проте у матеріалах справи є докази , витребувані ухвалою суду за клопотанням позивача і надані  АТ КБ «Приватбанк» ,які достовірно підтверджують факти відкриття у цьому банку на ім`я ОСОБА_1 ,іпн НОМЕР_2 ,номер телефону НОМЕР_3 банківського рахунку НОМЕР_4 і емітування банківської картки № НОМЕР_5 ,на яку згідно наданої виписки за договором 03.04.2021 року відбулось зарахування переказу на карту у розмірі 10 000 грн. ,тобто підтверджують виконання кредитором ТОВ «Мілоан» свіоїх зобов`язань за договором і отримання ОСОБА_1 03.04.2021 року кредитних коштів у вказаній сумі. За таких обставин оцінку судом недостовірності , як доказу перерахування коштів , платіжного доручення ТОВ «Мілоан» № 42996214 від 03.04.2021 року про перерахування ОСОБА_1 на її банківську карту  НОМЕР_6 суми в розмірі 10 000 грн. ,не можна визнати обгрунтованою (а.с.34)
Відтак , доводи апеляційної скарги щодо не укладення відповідачкою договору споживчого кредиту , не підписання нею 03.04.2021 року цього договору з позивачем, відсутності доказів перерахування їй на рахунок коштів ,тобто й отримання нею, на виконання договору 03.04.2021 10000 грн кредитних коштів , є безпідставними. 
З огляду на викладене, висновок суду про відмову у позові через недоведеність позивачем фактів укладення договору ,отримання коштів і існування заборгованості , є помилковим ,а тому рішення суду підлягає скасуванню.
Разом із тим, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення вимог апеляційної скарги ТОВ «Діджи Фінанс» в частині ухвалення апеляційним судом нового рішення - про задоволення позовних вимог , відсутні ,а у задоволенні позову необхідно відмовити з інших підстав , виходячи з наступного.
Згідно з ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги)одна сторона(фактор)передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта)за плату(убудь-який передбачений договором спосіб),а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Згідно з ч. 2 ст. 1078 ЦК України майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Отже ,предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Згідно з висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 18 жовтня 2023 року у справі № 905/306/17, для підтвердження факту відступлення права вимоги заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.(постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі №5026/886/2012 тощо).
Відповідно, для підтвердження факту відступлення права вимоги, позивач повинен надати до суду належні? достовірні , допустимі та достатні докази набуття права вимоги від первісного кредитора до позивача.
Як вбачається з матеріалів справи , позивач -ТОВ «Діджи Фінанс» ,незважаючи на наявність у справі укладеного між позивачем і ТОВ «Мілоан» договору факторингу№ 07Т від 13.09.2021 року, не надало суду жодного доказу того, що за цим договором факторингу до нього від ТОВ «Мілоан» перейшло право вимоги саме до боржника ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 3518974 .
У матеріалах справи наявний лише акт приймання-передачі реєстру прав вимог від 13.09.2021 року до вказаного договору факторингу , у якому міститься інформація про передачу позивачу реєстру прав вимог щодо 9315 знеособлених боржників , тобто , щодо загальної кількості боржників , без їх зазначення їх прізвищ чи номерів кредитних договорів. 
Водночас інших доказів , що підтверджували б перехід права вимоги саме до ОСОБА_1 за договором споживчого кредиту№ 3518974 , позивач суду не надав і у матеріалах справи вони відсутні. 
За таких обставин , колегія суддів вважає необхідним вийти за межі доводів апеляційної скарги позивача -ТОВ «Діджи Фінанс» ,оскільки останнє не довело суду факту переходу до нього ,як до нового кредитора, права вимоги до боржника ОСОБА_1 за договором споживчого кредиту№ 3518974 ,а тому воно є неналежним позивачем у даній справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення та ухвалити нове.
Підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
Оскільки суд невірно оцінив докази і встановив обставини у справі ,допустивши невідповідність висновків суду їм , порушив норми матеріального і процесуального права , рішення суду підлягає скасуванню з ухвалення апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України,статті 141ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Отже, оскільки позовні вимоги ТОВ «Діджи Фінанс» задоволенню не підлягають, судові витрати у суді першої та апеляційної інстанції слід залишити за ним. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, -
Постановив:
Апеляційну скаргу ТОВ «Діджи Фінанс» задовольнити частково.
Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 25.12.2025 року скасувати.
У задоволенні позову ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити .
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.Г. Копаничук

судді: Л.О. Голота

В. П. Рибчинський