Дата документу 10.02.2026 Справа № 314/2839/23

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний № 314/2839/23 Головуючий у І інстанції: Мануйлова Н.Ю.
Провадження № 22-ц/807/106/26 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 лютого 2026 року  м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
Головуючого: Полякова О.З.,
суддів: Гончар М.С.,
Кочеткової І.В.,
секретар: Волчанова І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Козаря Михайла Володимировича, а також апеляційної скарги ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Нємної Тетяни Ігорівни на рішення Вільнянського районного суду Запорізької областівід 27 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи: служба у справах дітей Вільнянської міської ради, ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення у квартиру,-
В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Козаря М.В. звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: служба у справах дітей Вільнянської міської ради, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення у квартиру.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 проживають у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 був зареєстрований за цією адресою у 2012 році, ОСОБА_6 – у 2021 році.
У квартирі також проживала мати позивача – ОСОБА_7 , яка була власницею цієї квартири.
24.11.2019 за життя ОСОБА_7 подарувала квартиру АДРЕСА_1 своєму онукові ОСОБА_3 , який є відповідачем у справі.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.
Після набуття права власності на квартиру АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 розпочав дії з виселення ОСОБА_1 з квартири та звернувся до суду з відповідним позовом.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.10.2022 у справі № 314/622/20 у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення відмовлено. Зазначене рішення не оскаржувалося в апеляційному порядку. Родина ОСОБА_1 продовжила жити в цій квартирі.
У 2021 році ОСОБА_3 звернувся до суду з новим позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Вимоги про виселення ОСОБА_7 – колишньої власниці квартири, яка була жива на той час відповідач не заявляв.
У березні 2022 року ОСОБА_1 було мобілізовано до ЗСУ у зв`язку з повномасштабним вторгненням на територію України.
Ухвалою Вільнянського районного суду від 09.06.2022 провадження у справі № 314/818/21 зупинено до припинення перебування ОСОБА_1 у складі ЗСУ, що переведені на воєнний стан.
У квартирі, що є предметом спору у справі № 314/818/21 продовжили проживати родина позивача: його дружина та їх малолітні діти, а також мати (до часу її смерті).
Незважаючи на наявність рішення суду про відмову у виселенні зі спірної квартири позивача ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_4 діючи від імені відповідача почала вчиняти дії направлені на позбавлення житла позивача ОСОБА_1 та його сім`ї (зняття з реєстрації місця проживання, заміна дверей та замків). Тобто відповідачем, протиправно, незважаючи на наявність рішення суду яким було вирішено спір щодо наявності у ОСОБА_1 права користування житлом, в позасудовому порядку, було фактично здійснене виселення позивача та його сім`ї з займаного житла.
Посилаючись на означені обставини,  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили суд: 
вселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_1 ; 
зобов`язати ОСОБА_3 , його представників та третіх осіб не вчиняти будь-яких дій та перепон щодо обмеження прав ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на проживання, знаходження, перебування в квартирі АДРЕСА_1 із правом вільного доступу (входження) позивачів до цієї квартири.
Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької областівід 27 червня 2025 року позов задоволено частково.
Вселено  ОСОБА_1 до квартири АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 402,60 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням в частині відмовлених позовних вимог, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Козаря М.В. подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просять скасувати рішення Вільнянського районного суду Запорізької областівід 27 червня 2025 року в частині відмови в задоволенні позову та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. Рішення в частині задоволення позову просять залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачі перебувають у шлюбі, отже разом з дітьми є сім`єю. Суд ухвалив рішення про вселення до квартири одного члена сім`ї, відмовивши у вселенні іншим членам його родини, наслідком чого є роз`єднання сім`ї. У цьому випадку ОСОБА_2 , її дочка, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , були членами сім`ї попереднього власника квартири – ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач є дружиною сина власниці житла, постійно проживали з нею до дня її смерті. 
Таким чином, у ОСОБА_2 та дітей існує майнове право щодо спірної квартири, право користування чужим майном – житловим приміщенням (сервітут) на підставі стст 64, 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням суду в частині задоволених позовних вимог, ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Нємної Т.І. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення Вільнянського районного суду Запорізької областівід 27 червня 2025 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у ОСОБА_1 відсутні законні підстави для вселення до спірної квартири, оскільки помилковими є висновки суду про те, що він право користування житлом, у якому був зареєстрований, як син власниці квартири.
Перебування ОСОБА_3 за кордоном не має значення для вирішення цього спору, адже для висновків про наявність або відсутність підстав для вселення осіб до квртири, фактичне проживання власника в ній не має значення. Сторни у справі ніколи не були пов`язані спільним побутом і не мають взаємних домовленостей та обов`язків.
Разом з апеляційною скаргою заявлене клопотання про зупинення провадження у справі, в якому ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Немної Т.І. просить зупинити провадження у справі до припинення перебування ОСОБА_1 у складі ЗСУ.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Козаря М.В., заперечують проти доводів ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Немної Т.І., просять залишити апеляційну скаргу без задоволення.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Нємної Т.І. заперечує проти доводів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , вказуючи на їх необґрунтованість та безпідставність. Зазначає, що порушення з боку позивачів протягом всього часу проживання у квартирі є очевидним та доведеним матеріалами справи.
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – адвокат Козар М.В. наполягав на задоволення апеляційної скарг позивачів, скасуванні оскаржуваного рішення в частині відмови в задоволені позову та ухваленні нового рішення про задоволення позовних вимог. Апеляційну скаргу відповідача просили залишити без задоволення.
Представник ОСОБА_3 – адвокат Нємна Т.І. наполягала на задоволенні апеляційної скарги відповідача, скасуванні оскаржуваного рішення в задоволеній частині та відмові в задоволенні позову. Апеляційну скаргу позивачів просила залишити без задоволення.
Розглянувши клопотання ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Немної Т.І. про зупинити провадження у справі до припинення перебування ОСОБА_1 у складі ЗСУ, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення з огляду на таке.
У цивільному процесі підстави зупинення провадження регламентовані статтями 251 та 252 ЦПК України. Стаття 251 ЦПК України встановлює обов`язок для суду зупиняти провадження у справі на відміну від статті 252 ЦПК України.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.11.2025 у справі№ 754/947/22, під час застосування правил пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України та аналогічних процесуальних норм права, визначених у пункті 3 частини першої статті 227 ГПК України та в пункті 5 частини першої статті 236 КАС України, судам потрібно виходити з такого:
1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»;
2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі;
3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні.
Водночас обов`язок суду зупинити провадження не повинен тлумачитися всупереч волі та інтересам військовослужбовця як учасника цивільного процесу. Тож застосовувати пункт 2 частини першої статті 251 ЦПК України не можна тоді, коли це безпосередньо суперечить інтересам військовослужбовця, який звернувся до суду як позивач та вимагає судового захисту його прав, свобод та/або інтересів, а так само військовослужбовця як відповідача чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, який прагне продовження розгляду справи по суті за його відсутності.
Тобто ключовим під час вирішення питання про зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України є саме воля військовослужбовця як сторони чи третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
За таких обставин прохання військовослужбовця, який є стороною або третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, продовжити розгляд справи, незважаючи на його військову службу, суд має врахувати як достатню підставу не зупиняти провадження у справі.
Тобто якщо учасник справи, права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагне продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство. У такий спосіб суд забезпечить баланс між вимогами процесуальних норм права, справедливістю та ефективністю правосуддя.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що про своє волевиявлення проти зупинення провадження та прагнення продовжувати розгляд справи військовослужбовець - сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, може заявити у позовній заяві, апеляційній чи касаційній скарзі, відзиві на них або відповіді на відзив, а також у будь-якій іншій заяві або клопотанні у справі, адресованих суду.
Проте в будь-якому разі така його воля до продовження судового розгляду має правове значення винятково для суду певної судової інстанції, в якій було здійснене це волевиявлення.
Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що коли суд вирішує питання щодо зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, в оцінці процесуального обов`язку щодо зупинення провадження йому потрібно враховувати особисту думку сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, яка перебуває на військовій службі у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції. Якщо військовослужбовець наполягає на розгляді справи без його участі чи за участю його представника, то в суду немає підстав для зупинення провадження у справі.
Застосування правила, сформульованого у пункті 2 частини першої статті 251 ЦПК України, всупереч волі особи, на захист якої воно спрямовано, становитиме прояв надмірного формалізму. Таке застосування перетворить захисну гарантію на перешкоду в доступі до правосуддя, стане наслідком невиправданого затягування судового процесу та порушення права особи на своєчасний судовий розгляд, що є несумісним із завданнями судочинства та стандартами статті 6 Конвенції.
Такий стан речей має зберігатися до тих пір, поки військовослужбовець - сторона у справі чи третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, не повідомить суду про бажання скористатися гарантією, визначеною пунктом 2 частини першої статті 251 ЦПК України.
У цій справі встановлено, що ОСОБА_1 перебуває у складі Збройних Сил України, він користується правничою допомогою адвоката Козяря М.В., клопотань про зупинення провадження у цій справі не заявляв, що свідчить про відсутність його волі на зупинення, тому відсутні підстави для задоволення клопотання ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Немної Т.І. про зупинення провадження у справі до припинення перебування ОСОБА_1 у складі ЗСУ.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення з огляду на таке.
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги про вселення ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 на законних підставах вселився у спірну квартиру як син власниці ОСОБА_7 , він був зареєстрований та проживав у ній, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпоряджанні квартирою АДРЕСА_1 , шляхом виселення рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 05.10.2020 відмовлено, рішення набрало законної сили 17.11.2020, іншого житла він не має. Відповідач та третя особа чинять йому перешкоди у користуванні спірною квартирою, обмежуючи його в доступі до цього житла, змінивши замки та вхідні двері, внаслідок чого він не має можливості потрапити до нього. Також існують поважні причини не проживання позивача ОСОБА_1 у спірній квартирі, оскільки з березня 2022 року дотепер ОСОБА_1 проходить військову службу в лавах ЗСУ. Тому суд дійшов висновку, що права ОСОБА_1 порушені та підлягають захисту шляхом його вселення до квартири АДРЕСА_1 .
Відмовляючи в задоволенні решти позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_1 та дитина ОСОБА_5 зареєстровані за іншою адресою у м. Запоріжжі, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 01.06.2021, тобто вже у той момент, коли власником цієї квартири був ОСОБА_3 , який не давав згоди на реєстрацію малолітньої дитини. Тому на ОСОБА_2 та дітей ОСОБА_6 , ОСОБА_5 не поширюється дія сервітуту відповідно до вимог ст.ст. 401- 406 ЦК України.
Крім того, суд вважав, що в цьому випадку позовна вимога про вселення ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , у належну на праві власності ОСОБА_3 квартиру є неспівмірним із втручанням у право власності ОСОБА_3 на зазначену квартиру, та не досягає межі нагальної суспільної необхідності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.
Суд першої інстанції встановив, підтверджено матеріалами справи, що  ОСОБА_1 був зареєстрований квартирі АДРЕСА_1 з 13.11.2012 до 26.05.2023.
ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивачів народилася дитина ОСОБА_6 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Шевченківським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 26.08.2016).
08.09.2018 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб (копія свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , виданого Вільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 08.09.2018.
Також ОСОБА_2 має неповнолітню дочку – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції від 22.12.2009).
04.11.2019 ОСОБА_7 на підставі нотаріально посвідченого договору дарування подарувала квартиру АДРЕСА_1 своєму онуку - відповідачу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Згідно з копією акту обстеження житлово-побутових умов заявника від 05.11.2020 у квартирі АДРЕСА_1 на той час мешкали: ОСОБА_1 , який мешкав у квартирі з 2012 року; ОСОБА_2 , яка мешкала у квартирі з 2015 року; ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , відомості про те, з якого часу вони мешкають у квартирі у акті не зазначено. За змістом цього акту ОСОБА_2 мешкає без реєстрації, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 у квартирі своєї мами. Записано зі слів комісії.
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований з 01.06.2021 за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно з копією довідки № 1/3/761, виданої 07.04.2022 начальником ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_9 , ОСОБА_1 призваний з 09.03.2022 на військову службу під час мобілізації в особливий період та направлений для проходження військової служби до військової частини НОМЕР_4 .
Згідно з копією довідки № 3550 від 14.04.2023 ОСОБА_1 перебуває на військові службі за мобілізацією у військовій частині НОМЕР_5 з 09.05.2022.
На запит суду 11.08.2023 Державною прикордонною службою України надано відомості про те, що ОСОБА_3 23.02.2022 виїхав за межі території України.
Позивачем до матеріалів справи долучено копії платіжних інструкцій про сплату комунальних послуг: від 15.02.2023 за адресою: АДРЕСА_2 : за розподіл природного газу, платник ОСОБА_1 ; за водовідведення, платник ОСОБА_1 ; за водопостачання платник ОСОБА_1 ; за абонентське обслуговування вода, платник ОСОБА_1 ; за спожитий газ, платник ОСОБА_1 ; від 19.01.2023 за адресою: АДРЕСА_2 – за розподіл природного газу платник ОСОБА_1 , за спожитий газ платник ОСОБА_1 , за водовідведення, платник ОСОБА_1 , за нарахування електричної енергії платник ОСОБА_1 ; за утримання будинків, платник ОСОБА_1 ; від 11.05.2023 – за розподіл природного газу, платник ОСОБА_1 ; від 24.03.2023 за розподіл природного газу, платник ОСОБА_1 , за абонентське обслуговування вода, платник ОСОБА_1 за поточне нарахування електричної енергії, платник ОСОБА_1 ..
Згідно з витягом № 372 від 26.03.2023 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована 1 особа – ОСОБА_3 , дата реєстрації 01.07.2021.
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Способом захисту цивільних прав та інтересів особи може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Право на житло є одним з фундаментальних прав людини, гарантованих не тільки Конституцією України, а і Європейською конвенцією з прав людини, має велике економічне і соціальне значення, а тому суд при вирішенні спору пов`язаного з правами на житло, зобов`язаний встановити не тільки законність втручання у право на повагу до житла та його мету, а також необхідність такого втручання в демократичному суспільстві.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року).
Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
Частиною першою статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування (сервітут).
Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (див. пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно легітимну мету (виправданість втручання суспільним інтересом; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям та переслідуваною метою. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63).
У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Таким чином, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку, про добровільність виселення може свідчити самостійне звільнення особою спірного приміщення, в тому числі й від речей. 
Згідно з частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені
в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено
у статті 405 ЦК України, в якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом
у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
При розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.
У цій праві встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі з 2012 року як член сім`ї власниці квартири, її син.
Отже, весь цей час він має законне право користування цією квартирою, що була його житлом, що було також підтверджено рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.10.2022 у справі № 314/622/20 про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення.
Тому, з огляду на відсутність доброї волі  ОСОБА_1 на виселення, відсутність судового рішення про виселення  ОСОБА_1 з цієї квартири, відсутність у нього іншого житла, колегія суддів вважає, що він має право на користування квартирою до моменту його виселення в установленому законом порядку, тому правильним є висновок суду про те, що права ОСОБА_1 порушені та підлягають захисту шляхом його вселення до квартири АДРЕСА_1 .
Однак, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 як і дитина  ОСОБА_5 зареєстровані за іншою адресою у м. Запоріжжі, що свідчить про те, що вони мають інше житло та проживають у м. Запоріжжі, а ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований у спірній квартирі значно пізніше набуття ОСОБА_3 права власності на цю квартиру та без його згоди, та проживає разом з матір`ю, обґрунтованим є висновок суду про відмову в задоволенні позовних вимог про вселення дружини та дітей позивача до квартири, що на праві власності належить відповідачу.
Неспроможними є доводи апеляційної скарги про розділення сім`ї, адже кожна особа має право вільно обирати місце свого проживання, однак таке право не може обмежувати право власності іншої особи, тому вселення членів сім`ї позивача, до квартири, власником якої він не є, буде неспівмірним із втручанням у право власності ОСОБА_3 на зазначену квартиру, та не досягає межі нагальної суспільної необхідності.
Доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, вони зводяться до неправильного тлумачення скаржниками норм матеріального права, і є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Наведені в апеляційних скаргах доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах закону, і з якою погоджується й апеляційний суд, висновки суду є достатньо аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційних скаргах, не спростовують висновків суду першої інстанції. 
За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно з вимогами ст. 76-78, 81, 89, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим, апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Козаря Михайла Володимировича, та ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Нємної Тетяни Ігорівни слід залишити без задоволення, а рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2025 року– без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника – адвоката Козаря Михайла Володимировича – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника – адвоката Нємної Тетяни Ігорівни – залишити без задоволення.
Рішення Вільнянського районного суду Запорізької областівід 27 червня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 12 лютого 2026 року.

Головуючий:

Судді: