ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 року	м. Львів	Справа № 907/742/25	

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
Головуючого (судді-доповідача) Якімець Г.Г.,
Суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Кришталь М.Б.,

та представників:
від позивача (скаржника) – Семененко Ю.І. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)
від відповідача – Андрусенко К.І. (в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду)
від третьої особи – не з`явився 

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Самарського Володимира Петровича від 26 грудня 2025 року
на ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 09 грудня 2025 року, суддя Ремецькі О.Ф.
про відмову у забезпеченні позову 
у справі № 907/742/25
за позовом Фізичної особи-підприємця Самарського Володимира Петровича, м. Дніпро
до відповідача Фізичної особи-підприємця Дешка Василя Васильовича, м. Мукачево, Закарпатська область
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю “Експедиція Дешко”, м. Мукачево, Закарпатська область
про стягнення суми 567 169,15 грн

встановив:
03 липня 2025 року Фізична особа-підприємець Самарський Володимир Петрович звернувся до Господарського суду Закарпатської області з позовом до відповідача - Фізичної особи-підприємця Дешка Василя Васильовича про стягнення 567 169,15 грн – збитків, спричинених внаслідок втрати вантажу.
Позов обґрунтовано тим, що 29 вересня 2022 року між ФОП Самарським Володимиром Петровичем (експедитор) та ФОП Дешком Василем Васильовичем (виконавець, перевізник, експедитор-2) укладено договір № 40 про надання послуг з транспортно-експедиційного обслуговування, в рамках якого між вказаними особами було укладено відповідну заявку № 809 на перевезення вантажу автомобільним транспортом. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, наданий для перевезення вантаж, який належав ТОВ «АТБ-маркет», було знищено. Збитки в сумі 1 648 898,59 грн власнику втраченого вантажу відшкодовано Приватним підприємством «Транс Логістик» (виконавцем за договором перевезення вантажів № 0106-15 від 01.06.2015). ПП «Транс Логістик» звернулося до суду із позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Гранд Логістик» (виконавця за договором про надання послуг з транспортного обслуговування № 1 від 04.01.2021), збитків в сумі 567 169,15 грн (акцизний збір та ціна акцизних марок), який було задоволено судом (справа № 904/197/25). За вимогою ТОВ «Гранд Логістик» збитки в сумі 567 169,15 грн були відшкодовані останньому Фізичною особою-підприємцем Самарським В.П. (експедитором-2 за договором про надання послуг з транспортного обслуговування № 3 від 18.08.2022). В свою чергу ФОП Самарський В.П. звернувся до ФОП Дешка В.В. (виконавця, перевізника, експедитора-2 за договором про надання послуг з транспортно-експедиційного обслуговування № 40 від 29.09.2022) про відшкодування останнім вказаних збитків, однак, ФОП Дешко В.В. такі не відшкодував, що слугувало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Поряд з тим, разом із позовною заявою 03 липня 2025 року ФОП Самарський В.П. звернувся до місцевого господарського суду з заявою про забезпечення позову, в якій просив суд накласти арешт на грошові кошти, що обліковуються на розрахункових рахунках Фізичної особи-підприємця Дешка Василя Васильовича, та на рухоме майно (транспортні засоби) Фізичної особи-підприємця Дешка Василя Васильовича, в межах суми стягнення 567 169,15 грн.
26 серпня 2025 року від позивача до суду надійшло клопотання про уточнення заяви про забезпечення позову, в якому позивач просить суд:
- накласти арешт на грошові кошти, що обліковуються на розрахункових рахунках Фізичної особи-підприємця Дешка Василя Васильовича, в межах суми стягнення 567 169,15 грн;
- накласти арешт на рухоме майно (транспортні засоби): автомобіль марки VOLVO FH, номер шасі НОМЕР_1 , об`єм двигуна 12777, рік випуску 2008, дата реєстрації 14.08.2020; причіп SCHMITZ SCS 24L-1362EB, номер шасі НОМЕР_2 , рік випуску 2017, дата реєстрації 03.09.2020; автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO 3.0 І WAGON, номер кузова НОМЕР_3 , об`єм двигуна 2972, рік випуску 2008, дата реєстрації 27.08.2009, що зареєстровані за Фізичною особою-підприємцем Дешком Василем Васильовичем, в межах суми стягнення 567 169,15 грн.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 09 грудня 2025 року у справі № 907/742/25 відмовлено у задоволенні заяви ФОП Самарського В.П. про забезпечення позову.
Ухвала суду мотивована тим, що в обґрунтування заяви про забезпечення позову позивач посилається виключно на припущення, що майно відповідача, яке перебуває у власності останнього, може зникнути або зменшитись за кількістю на момент виконання рішення, позаяк відповідач має можливість як відчуження об`єктів рухомого майна в будь-який час, так і використання такого майна в якості забезпечення своїх зобов`язань перед третіми особами. Інших доводів та будь-яких підстав для вжиття заходів забезпечення позову, окрім посилання на необхідність забезпечення позову з метою гарантування відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання судового рішення, позивачем в поданій суду заяві про вжиття заходів забезпечення позову не наведено. Суд зазначив, що згідно правових висновків, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18 та від 10.11.2020 року у справі № 910/1200/20, заходи забезпечення позову повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Суд звернув увагу на те, що наявна у відповідача можливість в будь-який момент відчужити нерухоме майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому можливо утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача, проте суд наголосив на тому, що вимоги про застосування заходів забезпечення майнового позову з підстав відсутності коштів та можливості відчуження/зменшення за кількістю майна не можуть ґрунтуватися виключно на припущеннях, позаяк, в даному випадку, твердження про неможливість/утруднення виконання рішення суду не підкріплені належними та допустимими доказами. Зокрема, жодних доказів вчинення відповідачем дій щодо відчуження рухомого майна та/або наявності намірів таких дій позивачем суду не надано. Враховуючи вищевикладені обставини та виходячи з вимог процесуального закону, який регулює підстави забезпечення позову та заходи забезпечення позову, зокрема, статей 136, 137 ГПК України, оскільки жодних відомостей на підтвердження співрозмірності вартості майна, на яке позивач просить накласти арешт в якості забезпечення позову, а також інформації щодо орієнтовної вартості рухомого майна відповідача, на яке позивач просить накласти арешт, із розміром стягнення, зазначеного у господарському позові у справі № 907/742/25, позивачем суду не надано, що позбавляє суд можливості оцінити розумність та співмірність обмеження права власності, місцевий господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні поданої заяви про забезпечення позову, з огляду на відсутність доказів та обґрунтованих мотивів, які б могли свідчити, що невжиття заходів до забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, а також може істотно ускладнити ефективний захист прав та інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.
Не погоджуючись з ухвалою місцевого господарського суду, позивач - Фізична особа-підприємець Самарський Володимир Петрович звернувся до Західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 09 грудня 2025 року у справі № 907/742/25 та ухвалити постанову про задоволення заяви позивача про забезпечення позову в повному обсязі. Зокрема, посилається на висновки Об`єднаної Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03.03.2023 року у справі № 905/448/22 щодо можливості відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. Водночас, наголошує, що за умови неможливості встановити обставину достатності чи недостатності грошових коштів, що належать відповідачу та знаходяться/обліковуються на всіх його рахунках в усіх банківських установах, з метою забезпечення позову про стягнення суми позову є необхідність вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту як на грошові кошти відповідача, так і на його майно, в межах суми стягнення. Крім цього, накладення арешту на рухоме майно відповідача є співмірним та не порушує прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Зокрема, зазначає, що у ДТП, внаслідок якої був знищений товар, потрапив автомобіль третьої особи – ТОВ «Експедиція Дешко», а не відповідача. Водночас, наголошує, що винуватцем ДТП відповідно до постанови старшого слідчого СВ Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області лейтенанта поліції Чифліклій Ф.П. від 29.12.2023 року про закриття кримінального провадження № 12023162150001009 за ст.287 КК України, є Мінков Григорій Михайлович (який порушив пункти 2.3-б, 10.1., 12.1. Правил дорожнього руху України). Крім цього, наголошує, що накладення арешту на грошові кошти, що містяться на всіх без виключення рахунках відповідача може призвести до блокування здійснення виплат заробітної плати працівникам, здійснення розрахунків з бюджетом по сплаті податків і зборів, що не відповідатиме принципам об`єктивної розумності та справедливості. Також зазначає, що згідно з листом Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Дніпропетровській та Запорізькій областях «Про надання інформації» за відповідачем зареєстровано 46 транспортних засобів, що свідчить про хороший майновий стан останнього та відсутність підстав припускати що рішення суду у цій справі (у разі задоволення позову) буде утруднено чи неможливо виконати. Водночас, звертає увагу, що стосовно відповідача відсутні відомості у Реєстрі боржників України, а також відсутні будь-які спори (в тому числі господарські) до відповідача, що свідчить про те, що останній здійснює свою господарську діяльність добросовісно, та немає підстав вважати ймовірним висновок щодо невиконання у майбутньому рішення суду, у зв`язку з чим застосовувати заходи забезпечення позову. Також зазначає, що заява позивача не містить пропозицій щодо зустрічного забезпечення.

Судові засідання з розгляду апеляційної скарги здійснювалися в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за клопотаннями представників сторін та на підставі відповідних ухвал суду.
Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив такі задоволити в повному обсязі, з підстав, наведених в апеляційній скарзі.
Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржувану ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.
Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги.
Оскільки явка представника третьої особи в судове засідання не визнавалася обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без його участі.

Західний апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази у справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного:
Відповідно до ч.1 ст.136 ГПК України господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 137 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом (ч.2 ст.136 ГПК України).
Заходи забезпечення позову передбачено у ст.137 ГПК України. Так, позов забезпечується, серед іншого, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову (ч.3 ст.137 ГПК України).
Згідно з ч.4 ст.137 ГПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Частиною 11 ст.137 ГПК України визначено, що не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.
Не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти, що знаходяться на кореспондентських рахунках банку (ч.14 ст.137 ГПК України).
Відповідно до ч.4 ст.139 ГПК України у заяві можуть бути зазначені кілька заходів забезпечення позову, що мають бути вжиті судом, із обґрунтуванням доцільності вжиття кожного з цих заходів.
Забезпечення позову – це по суті обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача (відповідачів) з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи. Воно полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
При вирішенні питання про вжиття заходів забезпечення позову господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням таких умов: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між заявленим заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги; ймовірності ускладнення або унеможливлення виконання рішення господарського суду, унеможливлення поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, у разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Вжиття заходів забезпечення позову відповідно до статті 136 ГПК України є правом суду, а за наявності відповідних виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку підстав для забезпечення позову.
Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Як вбачається з матеріалів справи, у липні 2025 року ФОП Самарський Володимир Петрович звернувся до суду з цим позовом про стягнення з ФОП Дешка Василя Васильовича 567 169,15 грн – збитків, спричинених внаслідок втрати вантажу.
Умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення (постанова Верховного Суду від 28.08.2019 у справі № 910/4491/19).
За висновками, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22, як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду із заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.
При вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Питання задоволення заяви про застосування заходів забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку окремо, виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити висновок про те, що невжиття таких заходів матиме наслідки, визначені у частині другій статті 136 ГПК України.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.
Водночас співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Подібні висновки наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.
Судом встановлено, що предметом позову у цій справі є майнові вимоги позивача про стягнення з відповідача коштів (збитків). При цьому, позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на кошти, що знаходяться на рахунках відповідача та на належне останньому рухоме майно – транспортні засоби.
Слід зазначити, що виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення коштів у разі задоволення позовних вимог безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у відповідача присудженої до стягнення суми заборгованості.
Тому як арешт коштів, так і арешт іншого майна, що накладається судом для забезпечення позову про стягнення коштів, має на меті подальше звернення стягнення на майно у разі задоволення позову.
У зв`язку з чим, колегія суддів вважає що зазначені заявником заходи забезпечення позову узгоджуються з предметом позову у цій справі, відтак, є співмірними з пред`явленою позовною вимогою.
Водночас, апеляційний суд відхиляє доводи відповідача про недоведення позивачем обставин, які можуть утруднити або унеможливити виконання рішення у цій справі у випадку задоволення позову про стягнення коштів, а також висновки місцевого господарського суду про те, що доводи позивача про неможливість/утруднення виконання рішення суду не підкріплені належними та допустимими доказами; та що суду не надано жодних доказів вчинення відповідачем дій щодо відчуження рухомого майна та/або наявності намірів таких дій.
Так, відповідно до висновків, викладених у постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Щодо обраного позивачем способу забезпечення позову у цій справі (накладення арешту на кошти та на рухоме майно відповідача), колегія суддів враховує, що можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.
Крім того, у разі задоволення позову у справі про стягнення грошових коштів боржник матиме безумовну можливість розрахуватись із позивачем, за умови наявності у нього грошових коштів у необхідних для цього розмірах, без застосування процедури звернення стягнення на майно боржника.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 17.06.2022 у справі № 908/2382/21 дійшов висновку про необхідність відступити від висновків щодо застосування, зокрема, статті 137 ГПК України про неможливість накладення арешту на (нерухоме) майно відповідача в порядку забезпечення позову про стягнення коштів, викладених у низці постанов Верховного Суду.
Крім того, подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18.
Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 18.02.2022 у справі № 910/12404/21).
За умови неможливості встановити достатність чи недостатність грошових коштів, що належать відповідачу і знаходяться на всіх його рахунках в усіх банківських або інших фінансово-кредитних установах, для задоволення вимог про стягнення коштів, доцільно накласти арешт на майно відповідача саме у межах суми, яка була б достатньою для такого стягнення у випадку недостатності арештованих грошових коштів, тобто лише в межах різниці між сумами ціни позову та арештованих грошових коштів (висновки, викладені в постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22).
Слід зазначити, що відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували достатність на його рахунках грошових коштів для задоволення вимог позивача у цій справі, у випадку ухвалення судом рішення про задоволення позову, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає співмірними обрані позивачем заходи забезпечення позову (накладення арешту і на кошти і на рухоме майно відповідача).
Щодо визначення позивачем конкретного рухомого майна, на яке він просить накласти арешт, за наявності у відповідача іншого рухомого майна, колегія суддів вважає, що таке не суперечить процесуальним нормам, водночас накладення арешту і на кошти і на майно відповідача здійснюється лише в межах суми стягнення, що є предметом цього спору (567 169,15 грн).
Разом з тим, позивач з урахуванням уточнень до заяви про забезпечення позову просив суд: - накласти арешт на грошові кошти, що обліковуються на розрахункових рахунках Фізичної особи-підприємця Дешка Василя Васильовича, в межах суми стягнення 567 169,15 грн; - накласти арешт на рухоме майно (транспортні засоби): автомобіль марки VOLVO FH, номер шасі НОМЕР_1 , об`єм двигуна 12777, рік випуску 2008, дата реєстрації 14.08.2020; причіп SCHMITZ SCS 24L-1362EB, номер шасі НОМЕР_2 , рік випуску 2017, дата реєстрації 03.09.2020; автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO 3.0 І WAGON, номер кузова НОМЕР_3 , об`єм двигуна 2972, рік випуску 2008, дата реєстрації 27.08.2009, що зареєстровані за Фізичною особою-підприємцем Дешком Василем Васильовичем, в межах суми стягнення 567 169,15 грн.
Однак, за висновками Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22, накладення арешту як на кошти, так і на майно відповідача, причому окремо на те, і на інше - у повній сумі спору (у спірному випадку – 567 169,15 грн), матиме наслідком подвійне забезпечення позовних вимог (і за рахунок коштів, і за рахунок майна), що суперечить вимогам закону стосовно співмірності заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.
У зв`язку з наведеним, колегія суддів погоджується з доводами заявника про можливість накладення арешту як на кошти, так і на майно відповідача, однак, таке накладення повинно здійснюватися сукупно лише в межах суми стягнення – тобто в межах суми 567 169,15 грн. Натомість протилежне свідчитиме про подвійне забезпечення – арешт грошових коштів та майна на загальну суму, що удвічі перевищує ціну позову.
Щодо доводів відповідача про блокування здійснення виплат заробітної плати працівникам, здійснення розрахунків з бюджетом по сплаті податків і зборів, внаслідок застосування відповідних заходів забезпечення позову, колегія суддів враховує, що відповідачем не підтверджено таких доводів, а запропонований позивачем вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, та понесення негативних наслідків через арешт коштів у відповідному розмірі.
Водночас слід зазначити, що арешт має тимчасовий характер та скасовується (може бути скасований) в порядку, визначеному статтею 145 ГПК України. За клопотанням учасника справи суд також може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим (частина перша статті 143 ГПК України). Зазначене є додатковою гарантією прав скаржника, який за умови виникнення певних обставин та / або припинення дії обставин, що існували на момент забезпечення позову, вправі звернутися до суду та ініціювати питання про скасування чи заміну відповідного заходу забезпечення позову (висновки, викладені в постанові Об`єднаної Палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.03.2023 у справі № 905/448/22).
Водночас, судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо відшкодування відповідачем збитків, спричинених внаслідок втрати вантажу. При цьому, як підстави позову позивачем визначено також укладений сторонами договір № 40 від 29 вересня 2022 року про надання послуг з транспортно-експедиційного обслуговування та заявку № 809 на перевезення вантажу автомобільним транспортом.
Слід зазначити, що інститут забезпечення позову є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків від відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Цей інститут є гарантією захисту та відновлення прав осіб, а отже, елементом правосуддя.
Поряд з цим, заходи забезпечення позову, наведені позивачем у заяві про забезпечення позову жодним чином не обмежують права та законні інтереси ані відповідача, ані інших осіб, оскільки вони не зумовлюють фактичного вирішення спору по суті, мають тимчасовий характер та не позбавляють зазначених осіб права на господарську діяльність, в той час, як їх вжиття забезпечить збереження балансу інтересів сторін та узгоджується із критерієм розумності, обґрунтованості та адекватності.
Колегія суддів вважає обгрунтованими твердження заявника про наявність правових підстав для накладення арешту на майно та кошти відповідача, однак лише в межах ціни позову у цій справі; такі заходи є розумними, адекватними та співмірними з предметом спору, сприятимуть досягненню балансу інтересів сторін та фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову, і як наслідок у такому випадку забезпечать ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Наведеного вище місцевий господарський суд не врахував та дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для забезпечення позову.
Щодо доводів відповідача про зустрічне забезпечення, колегія суддів звертає увагу, що зустрічне забезпечення не є інструментом перевірки правильності чи помилковості забезпечення позову, не спрямоване на нівелювання ризиків, які стали підставою для його застосування, і не може використовуватися як альтернатива заяві про скасування заходів забезпечення позову в порядку статті 145 Господарського процесуального кодексу України. Сам по собі факт накладення арешту на грошові кошти у межах ціни позову не є підставою для покладення на позивача обов`язку внести на депозит суду ідентичну суму: зустрічне забезпечення має компенсаційну природу та вимагає доведення реальних (ймовірних) збитків і їх орієнтовного розміру. Аналогічна позиція зокрема викладена у постанові Верховного Суду від 19.01.2026 у справі № 921/341/24 (921/275/25).
Водночас, відповідачем не наведено суду будь-яких аргументів щодо необхідності застосування у спірному випадку зустрічного забезпечення.
При цьому, відсутність у заяві про забезпечення позову пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення та не вирішення судом питання зустрічного забезпечення не позбавляє права обтяженої сторони звернутися з клопотанням про таке зустрічне забезпечення окремо у встановленому законом порядку (постанови Верховного Суду від 21.12.2020 року у справі № 487/5726/19 та від 30.06.2021 у справі № 752/2342/19).
Разом з тим, суд не надає оцінку запереченням відповідача, які стосуються суті спору у цій справі про відшкодування збитків, оскільки під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання про обґрунтованість заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.
Відповідно до ч.1 ст.255 ГПК України окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції, зокрема, про відмову у забезпеченні позову (п.4).
Згідно з ч.1 ст.271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення (ч.1 ст.275 ГПК України).
Статтею 277 ГПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи (ст.236 ГПК України).
З огляду на зазначені вище встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування ухвали місцевого господарського суду та часткового задоволення заяви позивача про забезпечення позову у цій справі.
Керуючись ст.ст.136, 137, 144, 255, 270, 271, 275, 277, 281, 282 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд,

ухвалив:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Самарського Володимира Петровича задоволити частково.
Ухвалу Господарського суду Закарпатської області від 09 грудня 2025 року у справі № 907/742/25 скасувати.
Заяву Фізичної особи-підприємця Самарського Володимира Петровича про забезпечення позову задоволити частково.
Вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, що обліковуються на розрахункових рахунках Фізичної особи-підприємця Дешка Василя Васильовича та на рухоме майно (транспортні засоби): автомобіль марки VOLVO FH, номер шасі НОМЕР_1 , об`єм двигуна 12777, рік випуску 2008, дата реєстрації 14.08.2020; причіп SCHMITZ SCS 24L-1362EB, номер шасі НОМЕР_2 , рік випуску 2017, дата реєстрації 03.09.2020; автомобіль марки MITSUBISHI PAJERO 3.0 І WAGON, номер кузова НОМЕР_3 , об`єм двигуна 2972, рік випуску 2008, дата реєстрації 27.08.2009, що належать Фізичній особі-підприємцю Дешку Василю Васильовичу, в межах суми стягнення - 567 169,15 грн.

Стягувач: Фізична особа-підприємець Самарський Володимир Петрович ( АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний код – НОМЕР_4 )
Боржник: Фізична особа-підприємець Дешко Василь Васильович ( АДРЕСА_2 ; ідентифікаційний код – НОМЕР_5 ).
Постанова є виконавчим документом та підлягає негайному виконанню у відповідності до вимог ч.1 ст.144 ГПК України.
Відповідно до ст.12 ЗУ «Про виконавче провадження» постанова дійсна для пред`явлення до виконання протягом 3 (трьох) років (до 13 квітня 2029 року).
Матеріали справи повернути до Господарського суду Закарпатської області.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку у відповідності до вимог ст.ст.286-291 ГПК України.

Повну постанову складено 15 квітня 2026 року

Головуючий (суддя-доповідач) Якімець Г.Г. 

Суддя Бойко С.М.

Суддя Бонк Т.Б.