УКРАЇНА
Романівський районний суд Житомирської області
290/407/24

З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
12 лютого 2026 року селище Романів

Романівський районний суд Житомирської області в складі судді Ковальчука М.В., з участю секретаря судового засідання Багінської В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики та моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В :

В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому зазначено, що 09 грудня 2023 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого позивач передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 1400,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 300 % річних, які останній зобов`язався повернути до 15 лютого 2024 року, про що він написав розписку. Також у розписці від 09 грудня 2023 року ОСОБА_2 зобов`язався сплатити штраф у розмірі 300000,00 грн у випадку порушення ним строку повернення позики в сумі 1400,00 доларів США або відсотків в розмірі 300 % річних.
Окрім того, 20 грудня 2023 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого позивач передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 15000,00 грн зі сплатою відсотків за користування грошовими коштами в розмірі 3000,00 грн, які останній зобов`язався повернути до 30 грудня 2023 року, про що він написав розписку. Також у розписці від 20 грудня 2023 року ОСОБА_2 зобов`язався сплатити штраф у розмірі 300000,00 грн у випадку порушення ним строку повернення позики в сумі 15000,00 грн та відсотків в розмірі 3000,00 грн.
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 дані зобов`язання у визначений строк не виконав, позивач просить суд стягнути з нього:
- за договором позики грошових коштів від 09 грудня 2023 року суму боргу в розмірі 1400,00 доларів США, 781,60 доларів США заборгованості за процентами та 2810,84 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язання (за період з 15.02.2024 по 23.02.2024);
- за договором позики грошових коштів від 20 грудня 2023 року суму боргу в розмірі 15000,00 грн, 3000,00 грн заборгованості за процентами та 14598,15 пені за несвоєчасне виконання зобов`язання (за період з 30.12.2023 по 23.02.2024);
- 600000,00 грн штрафів за прострочення виплат позик від 09 грудня 2023 року та від 20 грудня 2023 року.
Окрім цього, ОСОБА_1 зазначив, що ухилення відповідача від виконання узятих ним на себе зобов`язань та неповернення великої суми коштів завдає йому втрат немайнового характеру внаслідок моральних страждань, що виразилось у емоційному стресі, душевних стражданнях, негативних емоціях, переживаннях з приводу відсутності повернення відповідачем наданих грошових коштів, на повернення яких він має право законного очікування їх повернення. З огляду на це, ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на його користь 40000,00 грн моральної шкоди. 
В судове засідання учасники справи не з`явилися. Позивачем заявлено клопотання про підтримання позову та про розгляд справи за його відсутності.
Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзив не подав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). 
Суд, дослідивши письмові докази, перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку.
Судом встановлено, що 09 грудня 2023 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та  ОСОБА_2 як позичальником в простій письмовій формі був укладений договір позики грошових коштів.
За умовами вказаного договору, позикодавець передає, а позичальник приймає у позику грошові кошти в сумі 1400,00 доларів США, які позичальник зобов`язується повернути позикодавцю не пізніше 15 лютого 2024 року (пункт 1 договору).
Сторони домовились, що за кожен рік користування грошима позичальник сплачує позикодавцю 300 % від позиченої суми грошових коштів. Позичальник виплачує належні позикодавцеві відсотки кожен місяць 15 числа. Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків проводиться в готівковій формі у місті Києві (під розписку позикодавця, що він отримав грошові кошти) або безготівковій на банківську картку № НОМЕР_1 у доларах США по середньому курсу в банках або у гривнях на момент повернення грошових коштів кожного місяця (пункти 2, 3 договору).
За змістом пунктів 4, 5 договору, позичальник засвідчив, що на момент укладення цього договору ним отримано грошові кошти у повному розмірі згідно пункту 1 даного договору. Також сторони домовились, що окрема розписка позичальником про передання йому визначеної суми грошових коштів за цим договором є фактом передачі коштів.
В цей же день, 09 грудня 2023 року  ОСОБА_2 власноручно написав і підписав розписку, в якій зазначив, що цією розпискою підтверджує, що ним було отримано від  ОСОБА_1 в позику грошові кошти в сумі 1400,00 доларів США строком користування на 2 місяці та 7 днів та зобов`язався сплачувати щомісяця відсотки в розмірі 300 % річних, а саме 350 доларів США до 15 числа кожного місяця до кінця строку позики. 
Також у розписці від 09 грудня 2023 року ОСОБА_2 зобов`язався, що у випадку прострочення ним виконання зобов`язання щодо несвоєчасно сплачених відсотків до 15 числа кожного місяця або несвоєчасного (не пізніше 15 лютого 2024 року) повернення суми позики позичальник сплачує штраф у розмірі 300000,00 грн шляхом безготівкового перерахування на банківську картку  ОСОБА_1 № НОМЕР_1 .
Станом на 15 лютого 2024 року - дату повернення позики за договором, позичальник  ОСОБА_2 позику не повернув.
Крім цього, 20 грудня 2023 року між ОСОБА_1 як позикодавцем та  ОСОБА_2 як позичальником в простій письмовій формі був укладений договір позики грошових коштів.
За умовами вказаного договору, позикодавець передає, а позичальник приймає у позику грошові кошти в сумі 15000,00 грн, які позичальник зобов`язується повернути позикодавцю не пізніше 30 грудня 2023 року (пункт 1 договору).
Сторони домовились, що в кінці терміну позичальник сплачує відсотки за користування грошима, а саме 3000,00 грн. Повернення позиченої суми грошових коштів та відсотків проводиться в готівковій формі у місті Києві (під розписку позикодавця, що він отримав грошові кошти) або безготівковій на банківську картку № НОМЕР_1 (пункти 2, 3 договору).
За змістом пунктів 4, 5 договору, позичальник засвідчив, що на момент укладення цього договору ним отримано грошові кошти у повному розмірі згідно пункту 1 даного договору. Також сторони домовились, що окрема розписка позичальником про передання йому визначеної суми грошових коштів за цим договором є фактом передачі коштів.
В цей же день, 20 грудня 2023 року  ОСОБА_2 власноручно написав і підписав розписку, в якій зазначив, що цією розпискою підтверджує, що ним було отримано від  ОСОБА_1 в позику грошові кошти в сумі 15000,00 грн строком користування на 10 днів (до 30 грудня 2023 року) та зобов`язався сплатити відсотки за користування грошима в розмірі 3000,00 грн. 
Також у розписці від 20 грудня 2023 року ОСОБА_2 зобов`язався, що у випадку прострочення ним виконання зобов`язання щодо несвоєчасно (до 30 грудня 2023 року) повернення суми позики та відсотків за користування позикою позичальник сплачує штраф у розмірі 300000,00 грн шляхом безготівкового перерахування на банківську картку  ОСОБА_1 № НОМЕР_1 .
Станом на 30 грудня 2023 року - дату повернення позики за договором, позичальник  ОСОБА_2 позику не повернув.
Надані позивачем скріншоти електронного листування з мобільного додатку-месенджера «Telegram» підтверджують наявність між ним та  ОСОБА_2 відповідних відносин щодо порядку та умов надання позики грошових коштів та ведення між ними певних перемовин. Дане електронне листування також містить відповідні сторінки паспорта  ОСОБА_2 , які скопійовані ним та надані до додатку-месенджера в електронному вигляді.
Згідно з наданим позивачем розрахунком, який був наданий одночасно з позовною заявою, загальна сума заборгованості  ОСОБА_2 за договорами позики грошових коштів становить 716433,61 грн, в тому числі:
- 383835,46 грн за договором позики грошових коштів від 09 грудня 2023 року, яка складається з 1400,00 доларів США суми позики, 781,60 доларів США заборгованості за процентами (за період з 09.12.2023 по 15.02.2024), 2810,84 грн пені за несвоєчасне виконання зобов`язання (за період з 15.02.2024 по 23.02.2024) та 300000,00 грн заборгованості за штрафом за прострочення платежів;
- 332598,15 грн за договором позики грошових коштів від 20 грудня 2023 року, яка складається з 15000,00 грн суми позики, 3000,00 грн заборгованості за процентами, 14598,15 пені за несвоєчасне виконання зобов`язання (за період з 30.12.2023 по 23.02.2024) та 300000,00 грн заборгованості за штрафом за прострочення платежів.
За змістом частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У частині першій статті 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частинами першою, другою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).
Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
У частинах першій, третій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою у момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (постанови Верховного Суду від 10 грудня 2018 року в справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року в справі № 604/1038/16, від 23 квітня 2020 року в справі № 501/1773/16, від 10 травня 2022 року в справі № 153/943/19, від 14 вересня 2022 року в справі № 130/82/2015, від 28 лютого 2024 року в справі № 369/5625/16).
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, керуючись дійсним змістом та достовірністю документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, його умов.
Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, від 13 грудня 2017 року в справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020 року в справі № 569/1646/14, від 14 квітня 2020 року в справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року в справі № 758/2418/17.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16).
Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини із договорів позик, розписки від 09 грудня 2023 року від 20 грудня 2023 року підтверджують як факт укладення договорів, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовлених у розписках грошових сум.
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. У контексті презумпції належності виконання обов`язку боржником потрібно акцентувати на декількох аспектах: (а) формулювання «наявність боргового документа у боржника» варто розуміти розширено, адже такий документ може перебувати в іншої особи, яка на підставі статті 528 ЦК України виконала зобов`язання; (б) вона є спростовною, якщо кредитор доведе протилежне.
Оригінали боргових розписок були подані позивачем до суду та долучені до матеріалів справи.
Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем не виконане і позика не повернута. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 02 вересня 2020 року (справа № 569/24347/18), від 26 вересня 2018 року (справа № 483/1953/16-ц), від 31 жовтня 2018 року (справа № 707/2606/16-ц).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Частиною 2 статті 1056-1 ЦК України встановлено, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Враховуючи, що відповідачем доводи позивача щодо невиконання ним договірних зобов`язань за договорами позики від 09 грудня 2023 року та від 20 грудня 2023 року не спростовані, що було його процесуальним обов`язком відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з  ОСОБА_2  на користь  ОСОБА_1 неповернені грошові кошти в розмірі 1400,00 доларів США та 15000,00 грн і відсотки за користування цими позиками в розмірі 781,60 доларів США та 3000,00 грн.
Щодо позовних вимог про стягнення неустойки (пені, штрафів) у зв`язку із неналежним виконанням умов договорів позики грошових коштів та моральної шкоди.
Договорами позики грошових коштів від 09 грудня 2023 року та від 20 грудня 2023 року жодних санкцій, які застосовуються до позичальника за порушення строків виконання зобов`язань, та відшкодування ним моральної шкоди позикодавцю у зв`язку з неналежним виконанням ним своїх зобов`язань не передбачено.
У розписках від 09 грудня 2023 року та від 20 грудня 2023 року визначено, що у випадку порушення строків виконання зобов`язань зі сплати сум позики та/або відсотків за користування позиками позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі по 300000,00 грн.
Тобто, у всіх випадках наявності прострочення позичальником сплати обов`язкових платежів за цими договорами позики грошових коштів передбачено нарахування лише штрафів.
Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.
Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України).
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України).
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.
Тобто, розмір штрафу / пені за порушення грошових зобов`язань встановлюється в договорі за згодою сторін або актом цивільного законодавства. Якщо правочин не містить в собі умов щодо розміру та бази нарахування штрафу / пені, або містить умову, що штраф / пеня нараховується згідно чинного законодавства, сума штрафу / пені може бути стягнута лише в разі, якщо обов`язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2025 року у справі № 758/16162/19 про стягнення заборгованості за договором позики зазначено, що: «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зазначено, що «статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18)».
Звертаючись до суду з даним позовом,  ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача на свою користь пеню за невиконання умов договорів позики від 09 грудня 2023 року та від 20 грудня 2023 року. Умовами договорів позики передбачено зобов`язання позичальника повернути позикодавцю борг до 30 грудня 2023 року та до 15 лютого 2024 року. Пеня нарахована позивачем за період з 30.12.2023 по 23.02.2024 та за періоди з 15.02.2024 по 23.02.2024. Тобто пеня нарахована позивачем в межах строку надання позик (30.12.2023 та 15.02.2024) та після настання строків повернення позик (з 31.12.2023 по 23.02.2024 та з 16.02.2024 по 23.02.2024).
Суд вважає, що підстав для стягнення з позичальника пені за невиконання умов договорів позики, яка нарахована позикодавцем після настання строків платежів (повернення позик) - 30 грудня 2023 року та 15 лютого 2024 року, немає, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позикодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання і позикодавцем такі вимоги не заявлені в даній цивільній справі.
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 10 серпня 2022 року у справі № 754/16771/17, від 02 серпня 2023 року у справі № 758/13264/19, від 26 лютого 2025 року у справі № 75816162/19, від 02 липня 2025 року у справі № 754/14103/17.
При цьому, суд зауважує, що умовами договорів позики та розписками взагалі не передбачено відповідальності позичальника за порушення строків виконання зобов`язань у вигляді пені, тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити.
Щодо вирішення позовних вимог про стягнення штрафів у зв`язку із неналежним виконанням умов договорів позики грошових коштів.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).
У зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким, зокрема розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» (Відомості Верховної Ради України, 2017 р., № 1, ст. 2 із наступними змінами) доповнити пунктом 6-1 такого змісту: «6-1. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем».
Пункт 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» виключено на підставі Закону України № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Також, згідно із Законом № 2120-IX від 15 березня 2022 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (Відомості Верховної Ради України, 2003 р., № 40-44, ст. 356) доповнено, зокрема, пункт 18 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
На час розгляду справи положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України є чинними.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на території України з 24 лютого 2022 року строком на 90 днів введено воєнний стан, який неодноразово продовжувався та діє на теперішній час.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України.
Основним актом цивільного законодавства є ЦК України (частина 2 статті 4 ЦК України).
Отже, частина друга статті 4 ЦК України закріплює пріоритет норм цього Кодексу над нормами інших законів. До того ж такий спосіб вирішення колізії норм ЦК України з нормами інших законів - з констатацією пріоритету норм цього Кодексу над нормами інших законів підтримувався як Конституційним Судом України (Рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), так і Верховним Судом України (постанови від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, від 16 грудня 2015 у справі № 6-2023цс15). Вказане узгоджується і з правовою позицією, висловленою у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі №910/17048/17 (пункт 78), від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (пункт 69)).
Також Верховний Суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23)).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:
(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;
(2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;
(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Суд враховує, що законодавець на рівні акту цивільного законодавства (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню) і такий обов`язок припиняється без його виконання.
За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні складової вимоги заборгованості щодо стягнення неустойки (штрафів) за прострочення виконання позичальником  ОСОБА_2 зобов`язань за договорами позики в розмірі 600000,00 грн, оскільки заявлена до стягнення у судовому порядку неустойка в силу вимог пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України підлягає списанню позикодавцем (позивачем у справі).
Щодо відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до статті 611 ЦК України, моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства.
Жодним пунктом договорів позики від 09 грудня 2023 року та від 20 грудня 2023 року та відповідними розписками не передбачено обов`язку позичальника сплатити на користь позикодавця моральну шкоду у разі порушення договірних зобов`язань.
Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Приписами статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 грудня 2022 року по справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21) вказано на те, що по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне.
Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Об`єднаної палати Верховного Суду від 05 грудня 2022 року по справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21).
Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.
Звертаючись до суду позивач зазначав, що у зв`язку з протиправними діями відповідача по припиненню оплати позик та порушення його прав, він поніс моральні страждання і має право на відшкодування моральної шкоди в сумі 40000,00 грн.
У відповідності до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року №4 (з наступними змінами і доповненнями), позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».
Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та сукупності доказів, які містяться в матеріалах справи та, звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи даний спір, суд приходить до висновку про недоведеність позивачем належними та допустимими доказами завдання відповідачем йому моральної шкоди через неналежне виконання відповідачем умов договорів з повернення сум позик.
Тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 40000,00 грн задоволенню не підлягають.
З урахуванням викладеного, з  ОСОБА_2  на користь позивача підлягає стягненню 2181,60 доларів США заборгованості за договором позики від 09 грудня 2023 року, в тому числі: сума боргу - 1400,00 доларів США та 781,60 доларів США заборгованості за відсотками; та 18000,00 грн заборгованості за договором позики від 20 грудня 2023 року, в тому числі: сума боргу - 15000,00 грн та 3000,00 грн заборгованості за відсотками.
Частково задовольняючи позов, відповідно до статті 141 ЦПК України, суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
На підставі вищевикладеного, керуючись статтями 10-13, 141, 259, 263-265, 268, 280-282 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ) заборгованість за договором позики від 09 грудня 2023 року у розмірі 2181 (дві тисячі сто вісімдесят одну) доларів США 60 центів, заборгованість за договором позики від 20 грудня 2023 року у розмірі 18000 (вісімнадцять тисяч) грн та 1108,93 грн судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору. 

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуто Романівським районним судом Житомирської області за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його ухвалення (складення повного судового рішення).

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду в порядку передбаченому підпунктом 15.5 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України.

Повний текст рішення складено 19 лютого 2026 року.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених законом строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя М.В. Ковальчук