Номер провадження: 22-ц/813/4006/26 
Справа № 947/36992/24
Головуючий у першій інстанції Луняченко В.О. 
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М.,
при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 – адвоката Натини А.О.,
представника ОСОБА_2 – адвоката Наїдко Л.В.,
представника ОК «Платинум Хаус» – адвоката Савицької О.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Натина Андрій Олексійович, на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2025 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Натина Андрій Олексійович до ОСОБА_2 , Обслуговуючого кооперативу «Платинум Хаус», за участі третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інни Валеріївни про визнання недійсними правочинів,-
в с т а н о в и в:

19 листопада 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Натина Андрій Олексійович, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Обслуговуючого кооперативу «Платинум Хаус» (-далі ОК «Платинум Хаус»), за участі третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інни Валеріївни про визнання недійсними правочинів, у якому просив суд визнати недійсними правочини, вчинені ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3 та ОК «Платинум Хаус» від 13.08.2019, від 28.07.2021, які стосуються нерухомого майна, придбаного в період шлюбу; 
скасувати рішення державного реєстратора – приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інни Валеріївни про державну реєстрацію права власності за ОК «Платинум Хаус» на майно, що є предметом спору від 23.08.2019, 22.08.2019, 23.08.2019, 30.07.2021; 
витребувати з чужого незаконного володіння ОК «Платинум Хаус» у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухоме майно: земельну ділянку, площею 0,1057 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:39:007:0181 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835247251101); земельну ділянку, площею 0,1056 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:39:007:0177 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836287351101), земельну ділянку, площею 01056, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:39:007:0175 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836017351101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 243,0 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835829851101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 288,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835854351101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 291,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835898451101), житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 292 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835921151101), житловий будинок за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 292,0 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835950051101), житловий будинок за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 264,3 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836228551101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 291,9 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836243751101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_9 , загальною площею 291,9 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836260651101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_10 , загальною площею 291,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836272751101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_11 , загальною площею 283,3 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835682851101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_12 , загальною площею 284,2 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835779451101); земельну ділянку, площею 0.1056, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:39:007:0183 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835802951101); земельну ділянку, площею 0.1057, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:39:007:0184 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835237051101); нежитлову господарську будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 235,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1891517951101); нежитлову господарську будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 116,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1891521651101).
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року була задоволена заява представника позивача про забезпечення позову та вжито заходи забезпечення позову у вигляді заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно спірного нерухомого майна.
09 жовтня 2025 року від представника відповідача ОК «Платінум Хаус» - адвоката Савицької Оксани Миколаївни, шляхом сформування в системі «Електронний суд» було подано заяву про закриття провадження у справі, так як зазначена справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства внаслідок того, що фактично предметом спору є майно, яке перебуває у власності обслуговуючого кооперативу, а тому питання недійсності правочинів, вчинених членом даного кооперативу щодо передачі майна у власність кооперативу як майновий внесок, відноситься до діяльності такого кооперативу. На думку представника відповідача ОК «Платінум Хаус», спір у даній справі, який стосується відносин між кооперативом та його членам, пов`язаних зі створенням, діяльністю, внесенням пайових внесків, а тому належить до спорів, що підлягають розгляду в порядку господарського судочинства. Також представник ОК «Платинум Хаус» просила у випадку задоволення клопотання про закриття провадження скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою від 04 грудня 2024 року.
У судовому засіданні представник ОК « Платінум Хаус», зазначену заяву підтримала та наполягала на закритті проводження у справі враховуючи усталену практику Великої Палати Верховного Суду (зокрема у постановах: від 24.04.2019 у справі №509/577/18, від 01.10.2019 у справі №910/7554/18, від 17.12.2019 у справі №904/4887/18, від 10.04.2024 у справі №750/319/18 ). 
За клопотанням представників позивача Палюха О.А. та відповідачки ОСОБА_2 судові засідання на стадії підготовчого провадження проводяться у режимі відеоконференції. При чому, згідно вимог ч. 5 ст. 212 ЦПК України, саме сторона яка заявила відповідне клопотання про проведення судового засідання у режимі відеоконференцзвязку несе ризики технічної неможливості під`єднання. 
У даному випадку, а ні представник позивача адвокат Натина А.О., а ні представник співвідповідача ОСОБА_2 у час, узгоджений із ними судом у попередньому засіданні 09 березня 2025 року, до проведення судового засідання в режимі відеоконференції до участі не приєднались, а у телефонному режимі повідомили секретаря, що у них з різних підстав є складнощі із участю у судовому засіданні.
До початку судового засідання заяв та клопотань від позивача, його представника, відповідачки ОСОБА_2 та її представника про перенесення судового засідання та наявність поважності причин неявки до засідання не подавалось. 
Як зазначено вище дата та час судового засідання були узгоджені із вказаними представниками, які особисто були присутні в режимі відеоконференції 03 вересня 2025 року. 
Вказані обставини, дозволяють суду, на підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, провести судове засідання без присутності учасників справи та їх представників, які не з`явились без поважних причин та не повідомили суд про наявність таких поважних причин. 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2025 року закрито провадження у справі №947/36992/24 за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), ОК «Платинум Хаус» (код ЄДРПОУ 35565364), за участі третьої особи приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інни Валеріївни про визнання недійсними правочинів, вчинених ОСОБА_2 в особі її представника ОСОБА_3 та ОК «Платинум Хаус» від 13.08.2019, від 28.07.2021, які стосуються нерухомого майна, придбаного в період шлюбу; скасування рішень державного реєстратора – приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ткаченко Інни Валеріївни про державну реєстрацію права власності за ОК «Платинум Хауса» на майно, що є предметом спору від 23.08.2019, 22.08.2019, 23.08.2019 та 30.07.2021; витребування з чужого незаконного володіння ОК «Платинум Хаус» у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нерухомого майна: земельну ділянку, площею 0,1057 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:39:007:0181 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835247251101); земельну ділянку, площею 0,1056 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:39:007:0177 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836287351101), земельну ділянку, площею 01056, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:39:007:0175 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836017351101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 243,0 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835829851101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 288,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835854351101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 291,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835898451101), житловий будинок за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 292 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835921151101), житловий будинок за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 292,0 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835950051101), житловий будинок за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 264,3 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836228551101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 291,9 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836243751101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_9 , загальною площею 291,9 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836260651101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_10 , загальною площею 291,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836272751101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_11 , загальною площею 283,3 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835682851101); житловий будинок за адресою: АДРЕСА_12 , загальною площею 284,2 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835779451101); земельну ділянку, площею 0.1056, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:39:007:0183 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835802951101); земельну ділянку, площею 0.1057, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:39:007:0184 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835237051101); нежитлову господарську будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 235,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1891517951101); нежитлову господарську будівлю за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 116,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1891521651101);
скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2024 року, а саме скасувано заборону суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам, у тому числі нотаріусам вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно нерухомого майна:
земельної ділянки, площею 0,1057 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:39:007:0181 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835247251101);
земельної ділянки, площею 0,1056 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:39:007:0177 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836287351101);
земельної ділянки, площею 01056, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:39:007:0175 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836017351101);
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 243,0 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835829851101);
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 288,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835854351101);
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 291,5 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835898451101);
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 , загальною площею 292 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835921151101);
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_6 , загальною площею 292,0 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835950051101);
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_7 , загальною площею 264,3 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836228551101);
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_8 , загальною площею 291,9 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836243751101);
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_9 , загальною площею 291,9 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836260651101);
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_10 , загальною площею 291,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1836272751101);
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_11 , загальною площею 283,3 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835682851101);
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_12 , загальною площею 284,2 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835779451101);
земельної ділянку, площею 0.1056, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:39:007:0183 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835802951101);
земельної ділянки, площею 0.1057, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 5110136900:39:007:0184 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1835237051101);
нежитлової господарської будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 235,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1891517951101);
нежитлової господарської будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 116,4 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1891521651101).
Суд роз`яснив позивачеві про те, що розгляд цієї справи віднесений до юрисдикції господарського суду.
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Натина Андрій Олексійович, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, мотивуючи тим, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою. 
Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В. в судове засідання до апеляційного суду не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином та завчасно, про що свідчить рекомендоване повідомлення про отримання судової повістки-повідомлення (т. 3 а.с. 70).
Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права. 
У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
У статті 124 Конституції України закріплено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Відповідно до статті 125 Конституції України, судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Згідно частини 1 статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-УІІІ «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Важливість визначення юрисдикції підтверджується закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
Як зазначено у частинах 1 та 2 статті 4 ГПК України, право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.
Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Згідно пункту 1 частини 1 статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Судом першої інстанції встановлено, що Цивільний процесуальний кодекс України (далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст. 2 ЦПК України ). 
Відповідно до частини 1 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України визначено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі №916/1261/18 викладено такі правові висновки 
Критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Ознаками господарського спору, зокрема є: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, Господарським кодексом України (далі – ГК України), іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.
Постановою ВП ВС від 13.10.2020 у справі №695/2665/16-ц визначено, що з 28 березня 2014 року - часу внесення змін до п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України у редакції підпункту 1 пункту 3 Закону України від 10 жовтня 2013 року №642П «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання діяльності юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» процесуальний закон відніс до юрисдикції господарського суду розгляд справ, які виникають з корпоративних відносин у спорах з юридичною особою, яка не є господарським товариством (фермерське господарство, кооператив, приватне, колективне підприємство тощо). Члени кооперативу незалежно від напряму його діяльності є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, є корпоративними. 
Так само, Верховний Суд у своїй постанові від 15.05.2025 у справі №201/9400/22 зазначив, що спір щодо повернення пайового внеску є корпоративним, оскільки пов`язаний з майновою участю члена кооперативу в його діяльності та регулюється статутом кооперативу. 
Такий спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має розглядатися за правилами господарського судочинства.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наводила критерії розмежування судової юрисдикції.
Такими критеріями є передбачені законом умови, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, як-то: суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка у законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.01.2021 у справі №127/21764/17, від 23.03.2021 у справі 367/4695/20, 10.04.2024 у справі №750/319/18).
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.11.2020 у справі №922/88/20 наведено правовий висновок до того, що справи у спорах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами.
За змістом положень статей 2, 6, 9 Закону України «Про кооперацію», кооператив є юридичною особою, державна реєстрація якого проводиться в порядку, передбаченому законом. Відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо.
Обслуговуючий кооператив - це кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. (стаття 2 Закону України «Про кооперацію»).
Таким чином, обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність з моменту державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.
За змістом наведених норм корпоративні права характеризуються тим, що особа, яка є учасником (засновником, акціонером, членом) юридичної особи має право на участь в управлінні господарською організацією та інші правомочності, передбачені законом і статутними документами.
Згідно з положеннями статті 12 Закону України "Про кооперацію", основними правами члена кооперативу є, зокрема, участь в господарській діяльності кооперативу, а також в управлінні кооперативом, право голосу на його загальних зборах, право обирати і бути обраним в органи управління; користування послугами кооперативу; одержання кооперативних виплат та виплат на паї; одержання паю у разі виходу з кооперативу в порядку і в строки, визначені його статутом; право вносити пропозиції щодо поліпшення роботи кооперативу, усунення недоліків у роботі його органів управління та посадових осіб; право звертатися до органів управління та органів контролю за діяльністю кооперативу, посадових осіб кооперативу із запитами, пов`язаними з членством у кооперативі, діяльністю кооперативу та його посадових осіб, одержувати письмові відповіді на свої запити.
На підставі статті 19 Закону України «Про кооперацію» для досягнення мети своєї діяльності кооператив набуває та використовує майно, фінансові та інші ресурси.
Джерелами формування майна кооперативу є: вступні, членські та цільові внески його членів, паї та додаткові паї; майно, добровільно передане кооперативу його членами; кошти, що надходять від провадження господарської діяльності; кошти, що надходять від створених кооперативом підприємств, установ, організацій; грошові та 
майнові пожертвування, благодійні внески, гранти, безоплатна технічна допомога юридичних і фізичних осіб, у тому числі іноземних інші надходження, не заборонені законодавством.
Кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом.
Володіння, користування та розпорядження майном кооперативу здійснюють органи управління кооперативу відповідно до їх компетенції, визначеної статутом кооперативу.
За статтями 20, 21 Закону України «Про кооперацію» для забезпечення статутної діяльності кооператив у порядку, передбаченому його статутом, формує пайовий, резервний, неподільний та спеціальний фонди.
Пайовий фонд - майно кооперативу, що формується за рахунок паїв (у тому числі додаткових) членів та асоційованих членів кооперативу. Неподільний фонд створюється в обов`язковому порядку і формується за рахунок вступних внесків та відрахувань від доходу кооперативу.
Цей фонд не може бути розподілений між членами кооперативу, крім випадків, передбачених законом. Порядок відрахувань до неподільного фонду частини доходу визначається статутом кооперативу.
Резервний фонд створюється за рахунок відрахувань від доходу кооперативу, перерозподілу неподільного фонду, пожертвувань, безповоротної фінансової допомоги та за рахунок інших не заборонених законом надходжень для покриття можливих втрат (збитків).
Спеціальний фонд створюється за рахунок цільових внесків членів кооперативу та інших передбачених законом надходжень для забезпечення його статутної діяльності і використовується за рішенням органів управління кооперативу. Пай кожного члена кооперативу формується за рахунок разового внеску або часток протягом певного періоду.
Майнові внески оцінюються у грошовій формі. Розмір паю члена кооперативу залежить від фактичного його внеску до пайового фонду. Паї, в тому числі резервного і спеціального фондів, є персоніфікованими і в сумі визначають загальну частку кожного члена кооперативу в майні кооперативу.
Особливості діяльності обслуговуючих кооперативів містяться у статтях 2, 23, 26 Закону України «Про кооперацію».
Обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об`єднання фізичних та (або) юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження, господарської діяльності.
Обслуговуючі кооперативи надають послуги іншим особам в обсягах, що не перевищують 20 відсотків загального обороту кооперативу. Обслуговуючий кооператив надає послуги своїм членам, не маючи на меті одержання прибутку. Норма про кооперативні виплати не поширюється на сільськогосподарські обслуговуючі кооперативи.
Отже, обслуговуючий кооператив незалежно від напряму його діяльності є господарською організацією - юридичною особою, яка здійснює некомерційну господарську діяльність із часу державної реєстрації на підставі закону та свого статуту.
Відповідно, члени обслуговуючого кооперативу, незалежно від напряму його діяльності, є носіями корпоративних прав, а відносини між його членами та кооперативом, які пов`язані зі створенням, діяльністю, внесенням пайових внесків, є корпоративними.
Між сторонами, що склали оспорюванні акти, ОСОБА_2 та ОК «Платинум Хаус» відповідно, існували корпоративні відносини. 
Тому, оскаржувані акти приймання-передачі майна в якості пайових внесків опосередковують виконання ОСОБА_2 її корпоративних обов`язків, передбачених статутом ОК «Платинум-Хаус».
З огляду на наведене обґрунтування спір, що стосується внесення паїв ОСОБА_2 , як реалізацію корпоративних прав та обов`язків у юридичній особі ОК «Платинум Хаус», підлягають розгляду господарським судом в порядку господарського судочинства.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За ч. 1 ст. 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. 
Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. На підставі наведеного, заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 04.12.2024 (провадження №2- з/947/629/2), підлягають скасуванню. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання ухвалою про закриття провадження законної сили.
Посилання позивача ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Натина Андрій Олексійович, в апеляційній скарзі на те, що ухвала суду першої інстанції є незаконною та обґрунтованою, оскільки судом не враховано, що предметом позовних вимог є питання повернення у спільну сумісну власність подружжя майна та яке в подальшому підлягатиме поділу з урахуванням положень Сімейного кодексу України і вказані спори за предметною юрисдикцією підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, не приймається до уваги, виходячи з наступного.
Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.
Ураховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, ЄСПЛ у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28–36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).
В рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Плахтєєв та Плахтєєва проти України» від 12 березня 2009 року (остаточне 12 червня 2009 року) за заявою №20347/03 у §35 зазначено, що, «…. якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, Суд має з`ясувати, чи не порушило встановлене обмеження саму суть цього права і, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою (див. рішення у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, серія А, №93, сс. 24–25, п. 57)».
Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі – Конвенція), кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких – не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року).
У пунктах 1 та 2 постанови №3 Пленуму «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, роз`яснив, що «Конституцією України закріплено право кожного на судовий захист та передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (статті 55, 124), а статтею 18 Закону України від 07 липня 2010 року №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі – Закон №2453-VI) визначено, що суди загальної юрисдикції спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. 
Суди мають враховувати, що забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950, далі – Конвенція 1950 року), а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. 
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону №2453-VI).
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності.
Цивільна юрисдикція – це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції (стаття 15 ЦПК). Підсудність визначає коло цивільних справ у спорах, вирішення яких належить до повноважень конкретного суду першої інстанції (статті 108-114 ЦПК)».
У пункті 3 постанови №3 Пленуму «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, звернув увагу судів на те, що, «вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні виходити з того, що відповідно до статей 15, 16 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17; далі – КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі – ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі – КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. 
У зв`язку з наведеним суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). 
Оскільки згідно статті 16 ЦПК не допускається об`єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Разом із тим суд також має врахувати, що в порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов`язані між собою і окремий їх розгляд неможливий». 
Вирішуючи питання про те, чи є правовідносини господарськими, а відповідно, і спір – господарським, необхідно виходити з визначень, наведених у статті 2 та частині першій статті 3 Господарського кодексу України (далі – ГК України), відповідно до яких як господарську діяльність розуміють діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямовану на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Учасниками відносин у сфері господарювання є суб`єкти господарювання, споживачі, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, наділені господарською компетенцією, а також громадяни, громадські та інші організації, які виступають засновниками суб`єктів господарювання чи здійснюють щодо них організаційно-господарські повноваження на основі відносин власності. 
У пунктах 5.1-5.6 постанови від 02.10.2018 у справі №910/1733/18 (провадження №12-170гс18) Велика Палати Верховного Суду зробила правової висновок: «Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, можуть бути суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року, яким чинні Господарський процесуальний кодекс України та Цивільний процесуальний кодекс України викладено у новій редакції.
Відповідно до частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України у редакції вищевказаного Закону (далі - ЦПК України) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Справи, що відносяться до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України (тут і далі у редакції вищевказаного Закону).
З аналізу наведеного вище пункту вбачається, що законодавець відніс до юрисдикції господарських судів такі справи: 1) у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем та 2) у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи-підприємці».
У пунктах 23-35 постанови від 22.03.2018 у справі №235/4376/15 (провадження №14-2цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила наступний правової висновок: «Аналіз предмета й підстав позову, викладених у позовній заяві, а також доводів, наведених у апеляційній та касаційній скаргах, вказує на те, що позов у цій справі позивач пред`явив до відповідачів з метою захисту свого права власності на майно, посилаючись на його незаконне надходження до статутного капіталу ТОВ «Інтерлак» та безпідставне використання цим товариством; вимоги про повернення майна та про усунення перешкод у користуванні майном ґрунтуються на положеннях глави 29 Розділу І книги третьої ЦК України «Захист права власності».
Отже, висновок судів попередніх інстанцій про те, що спірні правовідносини вважаються корпоративними, є помилковим.
Разом з тим, визначаючи юрисдикцію в якій належить розглядати спір у цій справі, суд враховує, що з огляду на приписи частини третьої статті 22 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час звернення з позовом), згідно з якими місцеві господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають з господарських правовідносин, а також інші справи, віднесені процесуальним законом до їх підсудності, та на вимоги статей 1, 4-1, 12 ГПК України (у редакції, чинній на час звернення з позовом) господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, коли склад учасників спору відповідає приписам статті 1 цього Кодексу (у згаданій редакції), а правовідносини, з яких виник спір, мають господарський характер. Таким чином, за змістом статей 1, 4-1, 12 ГПК України (у редакції, чинній на час звернення з позовом) та пункту 6 частини першої статті 20 цього Кодексу (в чинній редакції) господарські суди розглядають, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсним актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
За загальним правилом критеріями належності справи до господарського судочинства є в сукупності суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин.
Як уже зазначалося, у справі, яка переглядається, позивач звернувся з позовом про захист свого права власності на майно відповідно до положень статті 387 ЦК України, за якою власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (що відповідає положенням статті 391 цього Кодексу), тобто з віндикаційною та негаторною вимогами.
Вимоги про витребування майна та про усунення перешкод у здійсненні права користування й розпорядження майном позивач пред`явив до ТОВ «Інтерлак» як до особи, яка на час звернення з позовом володіє спірним майном та перешкоджає у здійсненні відповідних речових прав позивачем, тобто сторони спору про майно.
Натомість позов не містить жодних вимог до відповідачів - фізичних осіб, задоволення яких відновлювало б порушене право позивача щодо володіння та користування спірним майном.
Таким чином, спір у цій справі виник у правовідносинах із захисту права власності на майно, яке використовується в господарській діяльності, а сторонами цього спору є юридичні особи, що відповідає критеріям належності справи до господарського судочинства.
Визначення позивачем у позові такого складу сторін у справі (позивача та відповідача), який не відповідає реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах, не може змінювати вид судочинства, в якому слід розглядати такий спір.
Приписи пункту 1 частини 1 статті 205 ЦПК України (у редакції станом на день прийняття ухвали судом першої інстанції) про те, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, слід вважати такими, що стосуються також випадків, коли справа не підлягає розгляду в судах незалежно від видів судочинства».
Отже, справи в спорах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами. Винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.
У справі, що розглядається, предметом спору фактично є повернення пайового внеску шляхом оскарження актів приймання-передачі нерухомого майна в якості пайових внесків ОК «Платинум-Хаус», скасування рішень державної реєстрації цього майна та його витребування у ОК «Платинум-Хаус». 
Як вбачається з матеріалів справи, спірними правочинами регулюються права та обов`язки між ОК «Платинум-Хаус» та ОСОБА_2 , й не регулюються сімейні права та обов`язки між подружжям, а тому ці правочини не є правочинами у сімейних правовідносинах, отже, вказаний спір має розглядатися в порядку господарського судочинства.
Аналізуючи зазначені норми права, положення Конституції України, роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, правові висновки Великої Палати Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у даному випадку, виходячи зі змісту та предмету спору вбачається, що спір у даній справі відповідає критеріям належності справи до господарського судочинства. Визначення позивачем у позові такого складу сторін у справі (позивача та відповідача), який не відповідає реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах, не може змінювати вид судочинства, в якому слід розглядати такий спір.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі докази, які є у справі, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм правильну оцінку та обґрунтовано виходив з того, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, тому є законні підстави для закриття провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 статті 255 ЦПК України. 
Інших правових доводів апеляційна скарга не містить. 
У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28.10.2010, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».
Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення процесуального питання.
Тому, законних підстав для скасування ухвали суду першої інстанції та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції немає.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -
у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Натина Андрій Олексійович, залишити без задоволення, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 26 лютого 2026 року.
Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда