Справа № 450/4935/23  Провадження № 2/450/294/26 	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
"27" лютого 2026 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:
головуючого - судді   Мельничук І. І.
секретаря судового засідання Дикої О. Ю. 
позивача  ОСОБА_1 
представника позивача ОСОБА_2 
представника відповідача ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Пустомити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Західне Міжрегіональне управління Міністерства юстиції України про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, скасування державної реєстрації та визнання права власності,-
в с т а н о в и в :
в провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Західне Міжрегіональне управління Міністерства Юстиції України про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, скасування державної реєстрації, в якому позивачі звернулися до суду з позовом, в якому, з врахуванням зміни предмету позову (позовних вимог), просять визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 укладений 27 січня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , Львівської області та зареєстровано у реєстрі № 96, який посвідчено Баллод Г.А., приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 10335503 від 27.01.2014 16:18:23, приватний нотаріус Баллод Галина Антонівна, Пустомитівський районний нотаріальний округ, Львівська обл. на підставі якого зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 , скасувати запис про право власності реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 277828146236, номер відомостей про речове право:4430516 на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 , вчинений приватним нотаріусом Баллод Галиною Антонівною, Пустомитівського районного нотаріального округу, Львівська обл., визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0724 га, яка розташована: село Солонка Пустомитівського району (на даний час Львівського району) Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки - 4623686600:01:002:1316, укладений 27 січня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , який посвідчено Баллод Г.А., приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Львівської області та зареєстровано у реєстрі № 99, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 10339566 від 27.01.2014 17:08:00, на підставі якого зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0724 га, яка розташована: село Солонка Пустомитівського району ( на даний час Львівського району) Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки - 4623686600:01:002:1316 за ОСОБА_9 на підставі договору дарування земельної ділянки, серія та номер: 98, виданий 27.01.2014, видавник: Баллод Г.А., приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області, скасувати запис про право власності, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 213359146236, номер відомостей про речове право: 4432233, тип речового права: право власності, дата державної реєстрації: 27.01.2014 16:34:49, на земельну ділянку площею 0,0724 га, яка розташована: село Солонка Пустомитівського району (на даний час Львівського району) Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки - 4623686600:01:002:1316 цільове призначення якої для будівництва і обслугування житлового будинку, господарський будівель і споруд(присадибна ділянка), вчинений державним реєстратором: приватний нотаріус Баллод Галина Антонівна, Пустомитівський районний нотаріальний округ, Львівської області; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, зокрема на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно, зокрема на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, зокрема на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,0724 га, яка розташована: село Солонка Львівського району (стара назва Пустомитівського району) Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки - 4623686600:01:002:1316; визнати за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно, зокрема на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,0724 га, яка розташована: село Солонка Львівського району (стара назва Пустомитівського району) Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки - 4623686600:01:002:1316; внести до в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме запис про державну реєстрацію права власності відповідні записи.
В обґрунтування позову зазначає, що житловий будинок АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 0,0724 га (кадастровий номер 4623686600:01:002:1316), належали ОСОБА_6 на праві приватної власності та були спільним майном подружжя, набутим у період шлюбу. Позивачі вказують, що у 2005–2014 роках їх сім`я перебувала у вкрай складному становищі через значні борги сина, який зазнавав як судових стягнень, так і тиску з боку фізичних осіб, що погрожували розправою та вимагали передачі батьківського майна в рахунок боргів. За цих обставин, перебуваючи у стані страху та психологічного тиску, вони погодилися на пропозицію доньки — ОСОБА_10 — укласти договори дарування будинку та земельної ділянки на її користь нібито тимчасово, з метою збереження майна від можливих посягань третіх осіб. За твердженням позивачів, відповідачка, яка є юристом за освітою, запевнила їх, що договори мають формальний характер, що право власності фактично залишиться за ними, а після нормалізації ситуації вона поверне майно шляхом укладення зворотних договорів дарування. Позивачі стверджують, що довіряли дочці, були залякані та не усвідомлювали реальних правових наслідків укладення правочинів. 27.01.2014 року між сторонами були укладені договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, які посвідчені приватним нотаріусом та зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Після цього позивачі виїхали до іншої доньки в США, де проживали до липня 2023 року. Вони зазначають, що весь цей час пересилали відповідачці кошти на утримання будинку та оплату комунальних послуг, вважаючи себе фактичними власниками майна. Після повернення в Україну у 2023 році позивачі звернулися до відповідачки з вимогою виконати обіцянку та повернути їм будинок і земельну ділянку, однак отримали відмову. За їх словами, відповідачка разом із чоловіком почала перешкоджати їм у користуванні житлом та фактично виганяти з будинку. Позивачі вважають, що договори дарування були укладені під впливом обману та тяжких обставин, їх волевиявлення не було вільним і не відповідало внутрішній волі, а правочини носили удаваний та фіктивний характер, оскільки укладалися як тимчасовий захід для збереження майна. На їх переконання, відповідачка, скориставшись критичною ситуацією, умисно ввела їх в оману та незаконно заволоділа належним їм нерухомим майном, у зв`язку з чим вони просять суд захистити їх право власності. У зв`язку із вищенаведеним просить позов задоволити повністю.
13.10.2023 року провадження у справі відкрито.
Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 13.10.2023 року постановлено в задоволенні заяви позивачів ОСОБА_6 та ОСОБА_1 про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Західне Міжрегіональне управління Міністерства Юстиції України– відмовити. 
09.11.2023 року через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача – ОСОБА_5 , згідно якого така вказує, що позивачами безпідставно визначено початок перебігу позовної давності з 18.07.2023 року, при цьому жодного правового обґрунтування такої дати у позові не наведено. Натомість договори дарування житлового будинку та земельної ділянки були укладені 27.01.2014 року, а отже трирічний строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, сплив 28.01.2017 року. На її думку, позивачі знали або могли знати про укладення правочинів з моменту їх вчинення, а тому пропустили строк звернення до суду. Щодо обставин укладення договорів дарування відповідачка зазначає, що батьки добровільно передали їй будинок і земельну ділянку у зв`язку з виїздом до США та з міркувань упорядкування майнових питань. Вона стверджує, що ніякого тиску, обману чи погроз не було, а твердження про «бандитів» є вигаданими та нелогічними. За її словами, у період, коли нібито існувала загроза, жодних звернень до правоохоронних органів не здійснювалося, а брат вільно пересувався та проживав окремо. Відповідачка заперечує факт обману та посилається на положення ст. 230 ЦК України і практику Верховного Суду, зазначаючи, що саме позивачі повинні довести наявність умислу, введення в оману та істотність обставин, які вплинули на волевиявлення. На її думку, жодних належних і допустимих доказів таких обставин позивачами не подано. Крім того, вона вказує, що після укладення договорів саме вона та її чоловік несли витрати на утримання, ремонт та покращення будинку, здійснили значні фінансові вкладення у його модернізацію, а твердження позивачів про повне фінансування ремонтів за їхній рахунок не відповідають дійсності. Також відповідачка зазначає, що конфлікт між сторонами виник лише після повернення позивачів у 2023 році та має побутовий характер. Вона заперечує факти вигнання батьків з будинку та вважає такі твердження безпідставними. Окремо відповідачка наголошує на стані здоров`я ОСОБА_6 , посилаючись на наявність у нього дементного синдрому, та стверджує, що він не усвідомлює змісту поданого позову і підписав його під впливом ОСОБА_1 . З огляду на викладене, відповідачка вважає, що договори дарування були укладені добровільно, з дотриманням вимог законодавства, підстав для їх визнання недійсними немає, а тому просить суд у задоволенні позову відмовити повністю.
20.11.2023 року на адресу суду позивачами подано відповідь на відзив, у якій вони заперечують доводи відповідачки та зазначають таке. Щодо строку позовної давності позивачі посилаються на ст. 261 ЦК України та вказують, що перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За їх твердженням, про порушення свого права та фактичне небажання відповідачки повернути будинок і земельну ділянку вони дізналися лише 18.07.2023 року після повернення в Україну, тому строк звернення до суду ними не пропущено. Інші доводи, викладені у відзиві, позивачі вважають надуманими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Зазначають, що обставини, наведені у позовній заяві, підтверджуються доданими доказами та будуть додатково підтверджені показаннями свідків у судовому засіданні. Також позивачі вказують, що зміст відзиву суперечить загальним засадам цивільного законодавства, визначеним ст. 3 та 13 ЦК України, а також положенням ст. 2, 4, 43 ЦПК України, оскільки, на їхню думку, містить безпідставні звинувачення, ознаки зловживання процесуальними правами та висловлювання, які принижують честь і гідність інших учасників процесу, у тому числі адвоката, що надає їм правову допомогу.
20.11.2023 року через канцелярію суду надійшли пояснення уповноваженого представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, – Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Кошевої Н.І.) – у цивільній справі № 450/4935/23 за позовом ОСОБА_6 , ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про скасування державної реєстрації та визнання недійсними договорів дарування. У поданих поясненнях третя особа зазначає, що відповідно до положень чинного законодавства, зокрема Закону України «Про нотаріат» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», повноваження міжрегіональних управлінь Міністерства юстиції обмежуються, зокрема, організаційним забезпеченням діяльності нотаріату, контролем у визначених законом випадках, розглядом скарг на рішення, дії або бездіяльність державних реєстраторів та прийняттям відповідних рішень у межах компетенції. Зазначено, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у даному випадку були прийняті приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г.А. на підставі нотаріально посвідчених договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки. При цьому державний реєстратор (у даному випадку – нотаріус) відповідно до закону самостійно приймає рішення за результатами розгляду поданих заяв, а втручання у його діяльність забороняється. Третя особа наголошує, що скасування судом рішень про державну реєстрацію прав жодним чином не вплине на права чи обов`язки Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, оскільки воно не є суб`єктом державної реєстрації прав та не здійснювало відповідні реєстраційні дії. Крім того, у позовній заяві, на думку третьої особи, не конкретизовано, які саме норми законодавства були порушені державним реєстратором, а також не обґрунтовано, яким чином можливе скасування реєстраційних рішень вплине на права чи інтереси управління. Також у поясненнях звернуто увагу на положення процесуального законодавства щодо обов`язку сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються, та подати всі наявні докази на підтвердження своїх вимог.
Протокольною ухвалою від 15.12.2023 року справу призначено до судового розгляду по суті.
12.09.2024 року представником позивачів – адвокатом Герою Г. Г. подано заяву про часткову зміну предмету позову (позовних вимог) у даній цивільній справі, відповідно до якої просить суд : визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 укладений 27 січня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , Львівської області та зареєстровано у реєстрі № 96, який посвідчено Баллод Г.А., приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 10335503 від 27.01.2014 16:18:23, приватний нотаріус Баллод Галина Антонівна, Пустомитівський районний нотаріальний округ, Львівська обл. на підставі якого зареєстровано право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 , скасувати запис про право власності реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна: 277828146236, номер відомостей про речове право:4430516 на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 , вчинений приватним нотаріусом Баллод Галиною Антонівною, Пустомитівського районного нотаріального округу, Львівська обл., визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,0724 га, яка розташована: село Солонка Пустомитівського району (на даний час Львівського району) Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки - 4623686600:01:002:1316, укладений 27 січня 2014 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , який посвідчено Баллод Г.А., приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу Львівської області та зареєстровано у реєстрі № 99, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 10339566 від 27.01.2014 17:08:00, на підставі якого зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,0724 га, яка розташована: село Солонка Пустомитівського району ( на даний час Львівського району) Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки - 4623686600:01:002:1316 за ОСОБА_9 на підставі договору дарування земельної ділянки, серія та номер: 98, виданий 27.01.2014, видавник: Баллод Г.А., приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області, скасувати запис про право власності, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 213359146236, номер відомостей про речове право: 4432233, тип речового права: право власності, дата державної реєстрації: 27.01.2014 16:34:49, на земельну ділянку площею 0,0724 га, яка розташована: село Солонка Пустомитівського району (на даний час Львівського району) Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки - 4623686600:01:002:1316 цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарський будівель і споруд(присадибна ділянка), вчинений державним реєстратором: приватний нотаріус Баллод Галина Антонівна, Пустомитівський районний нотаріальний округ, Львівської області; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину житлового будинку АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, зокрема на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно, зокрема на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно, зокрема на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,0724 га, яка розташована: село Солонка Львівського району (стара назва Пустомитівського району) Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки - 4623686600:01:002:1316; визнати за ОСОБА_4 право власності на спадкове майно, зокрема на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,0724 га, яка розташована: село Солонка Львівського району (стара назва Пустомитівського району) Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки - 4623686600:01:002:1316; внести до в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме запис про державну реєстрацію права власності відповідні записи, яка була прийнята до розгляду протокольною ухвалою 22.04.2025 року.
Протокольною ухвалою від 22.04.2025 року судом залучено в якості правонаступника померлого позивача ОСОБА_6 - ОСОБА_4 .
У судовому засіданні представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 – адвокат Гера Г. Г. підтримала позовні вимоги у повному обсязі та наголосила, що оспорювані договори дарування житлового будинку та земельної ділянки були укладені з порушенням вимог чинного законодавства, без належного волевиявлення сторін та за обставин, які свідчать про недобросовісність відповідача. Зазначила, що державна реєстрація права власності за відповідачем була проведена на підставі правочинів, які є спірними та підлягають визнанню недійсними, у зв`язку з чим прийняті рішення про державну реєстрацію підлягають скасуванню як похідні від недійсних правочинів. Крім того, представник позивачів звернула увагу суду на те, що укладення договорів відбулося за відсутності реального наміру передати майно у власність відповідача, а також без дотримання принципів добровільності та усвідомленості правових наслідків таких дій. На її думку, наявні у справі докази у своїй сукупності підтверджують обґрунтованість позовних вимог та дають підстави для їх задоволення у повному обсязі.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позицію свого представника, підтвердила, що спірні договори дарування були укладені без її реального наміру безоплатно передати належне їй майно у власність відповідача, а також зазначила, що не усвідомлювала у повному обсязі правових наслідків вчинення таких правочинів. Пояснила, що підписання документів відбулося за обставин, які не відображали її справжньої волі, та що фактичного передання майна з метою дарування вона не здійснювала. Вважає, що внаслідок укладення зазначених договорів її права як власника були порушені, у зв`язку з чим просила суд задовольнити позов у повному обсязі.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5 – адвокат Миколів А. М. заперечив проти позову у повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, поданому відповідачем, та зазначив, що спірні договори дарування були укладені з дотриманням вимог чинного законодавства, посвідчені приватним нотаріусом у встановленому законом порядку, а волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Наголосив, що позивачі особисто підписали договори, були належним чином ознайомлені з їх змістом та правовими наслідками, що підтверджується нотаріальним посвідченням правочинів. Також вказав, що державна реєстрація права власності за відповідачем здійснена на законних підставах, у межах повноважень державного реєстратора, а тому відсутні правові підстави для визнання договорів недійсними та скасування відповідних реєстраційних рішень. Просив суд відмовити у задоволенні позову повністю як безпідставного та недоведеного.
Уповноважений представник Західне Міжрегіональне управління Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання.
Суд, заслухавши думку сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, про відмову у задоволенні позову з огляду на наступні обставини.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні і суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частини першої статті15, частини першої статті16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Такий правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Сокільники Пустомитівського (теп. Львівського) району Львівської області, з однієї сторони – ОСОБА_6 (Дарувальник), з другої сторони ОСОБА_9 (Обдаровувана), діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, вільно володіючи українською мовою, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений нами правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали Договір дарування житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г. А. та зареєстровано в реєстрі за № 96.
Згідно пункту 1 Договору дарування, встановлено, що Дарувальник передає безоплатно у власність Обдаровуваній житловий будинок АДРЕСА_1 , відчужуваний житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,0724 га кадастровий номер якої: 4623686600:01:002:1316. (п. 2 Договору).
У п. 3 зазначається, що відчужуваний житловий будинок належить ОСОБА_11 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 22 вересня 2005 року Солонківською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, зареєстрованого в Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 22 вересня 2005 року, реєстраційний номер 12153573. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», 27 січня 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно - Баллод Г.А., приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області надано ОСОБА_6 Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 16827845, номер запису про право власності 4427873, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 277828146236.
Відповідно до пункту 8 Договору, Договір цей укладається Дарувальником за згодою дружини — ОСОБА_1 , що проживає, АДРЕСА_1 , справжність підпису якої на заяві, засвідчено Баллод Г.А. приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області 27 січня 2014 року, зареєстрована в реєстрі за № 95.
Пунктами 9, 12 Договору дарування визначено, що право власності на відчужуваний житловий будинок у Обдаровуваної виникає з моменту його прийняття та відповідно до статті 182 Цивільного Кодексу України підлягає державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Прийняттям дарунка вважається одержання Обдаровуваною примірника цього договору після його нотаріального посвідчення; сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник не має права вимагати від Обдаровуваної вчинення на користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру.
Разом з тим, ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Сокільники Пустомитівського (теп. Львівського) району Львівської області, з однієї сторони – ОСОБА_6 (Дарувальник), з другої сторони ОСОБА_9 (Обдаровувана), діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, вільно володіючи українською мовою, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений нами правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), уклали Договір дарування земельної ділянки, який посвідчений приватним нотаріусом Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області Баллод Г. А. та зареєстровано в реєстрі за № 98.
Відповідно до пунктів 1, 2 Договору, за цим договором Дарувальник безоплатно передає у власність Обдаровуваній земельну ділянку площею 0,0724 га, що розташована: село Солонка Пустомитівського району Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки - 4623686600:01:002:1316. Цільове призначення: для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва. Категорія земель: землі житлової та громадської забудови. Вид використання земельної ділянки: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка); відчужувана земельна ділянка належить ОСОБА_11 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Рогатинською державною нотаріальною конторою
Івано-Франківської області 15 листопада 2013 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2601, бланк серії ВТМ № 595850. Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», 15 листопада 2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно - Андрейків Т.В., нотаріусом Рогатинської державної нотаріальної контори Івано-Франківської області надано ОСОБА_6 Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 12869671, номер запису про право власності 3396435, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 213359146236.
Як визначено п. п. 11, 12, 13 Договору дарування земельної ділянки, Дарувальник дарує, а Обдаровувана приймає в дарунок, по даному договору, земельну ділянку вільну від будь-яких майнових прав і претензій третіх осіб, про яких в момент укладення договору Дарувальник чи Обдаровувана не могли не знати; право власності на земельну ділянку виникає у Обдаровуваної з моменту державної реєстрації цього права відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"; договір про перехід права власності на земельну ділянку підлягає нотаріальному посвідченню.
До матеріалів справи долучено копію витягу № 309 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, із якої вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані станом на 12.09.2023 року 5 осіб, а саме: ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 .
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
Тлумачення статей 215,216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину.
У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16) зроблено правовий висновок, що «відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
Підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
Відповідно до статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Згідно із статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.
Для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, тобто насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Воно повинне виражатися в незаконних, не обов`язково злочинних, діях. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.
Отже, для визнання правочину недійсним, саме позивач має довести наступні обставини: 1)факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі: 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.
В абзаці другому частини першої статті 218 ЦК України визначено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.
При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 Цивільного кодексу України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов`язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім`ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов`язково має бути встановлений вироком суду постановленим у кримінальній справі (вказана позиція викладена у п. 21постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").
Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.
Під насильством необхідно розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.
Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16843928 від 27.01.2014 року вбачається, що об`єкт нерухомого майна: земельна ділянка, за адресою: Львівська обл, Пустомитівський р., с. Солонка, кадастровий номер: 4623686600:01:002:1316, цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею: 0,0724 га, належить на праві власності ОСОБА_9 , підставою виникнення права власності зазначено, договір дарування, земельної ділянки, серія та номер: 98, виданий 27.01.2014, видавник: Баллод Г.А., приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області, а підставою внесення запису вказано Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 10339566 від 27.01.2014 17:08:00.
Вказане також знаходить своє підтвердження із копії Інформаційної довідки № 345216193 від 04.09.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав
власності на нерухоме манно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 16837699 від 27.01.2014 року вбачається, що об`єкт нерухомого майна: житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_9 , підставою виникнення права власності зазначено, договір дарування, житлового будинку, серія та номер: 96, виданий 27.01.2014, видавник: Баллод Г.А., приватний нотаріус Пустомитівського районного нотаріального округу Львівської області, а підставою внесення запису вказано Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 10335503 від 27.01.2014 16:18:23.
Вказане також знаходить своє підтвердження із копії Інформаційної довідки № 345213847 від 04.09.2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав
власності на нерухоме манно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.
На підтвердження доводів, викладених у позові, надано інформацію із Судової влади України від 03.10.2023 року щодо ОСОБА_9 , сина позивача ОСОБА_1 та брата відповідача ОСОБА_5 , який відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 24.11.2016 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що було складено відповідний актовий запис за № 51, однак надані стороною позивача рішення та вироки, із ЄРСР, а саме: рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 29.05.2015 року, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 28.01.2015 року; вирок Галицького районного суду м. Львова від 08.06.2012 року; вирок Галицького районного суду м. Львова від 23.05.2016 року, не містять анкетних даних сторін по справі, обвинуваченого тощо, у зв`язку з чим, суд позбавлений можливості встановити, чи стосуються вказані судові рішення та вироки саме ОСОБА_9 , сина позивача та брата відповідача, а також чи мають вони будь-який зв`язок із обставинами даної цивільної справи. Оскільки надані копії судових рішень з Єдиного реєстру судових рішень не містять анкетних даних осіб (дати народження, місця проживання, ідентифікаційних відомостей), які б дозволили ідентифікувати особу, відносно якої вони постановлені, такі докази не дають можливості дійти беззаперечного висновку про їх належність та допустимість у розумінні вимог цивільного процесуального законодавства.
За таких обставин подані матеріали не можуть бути покладені в основу висновків суду щодо наявності боргових зобов`язань саме ОСОБА_9 та не підтверджують доводів позивача у цій частині.
Відповідачем долучено копію гарантії на 10 років, наданої ТОВ «ТАЙЛ на Продукцію власного виробництва, а саме на : металочерепицю, профнастил та фальцеву покрівлю, які використовуються для облаштування покрівель, стін та огорож, виготовлені з металу із кольоровим полімерним покриттям, виробництва U.S.Steel Kosice, НОМЕР_2 . Гарантія на Продукцію, за підписом ОСОБА_13 (покупець), ФОП ОСОБА_14 (продавець); копії комерційних пропозицій на виконання будівельно-монтажних робіт від 16.04.2021 року на суму 132 405,00 грн., на суму 119 615,00 грн, від 06.05.2021 року на суму 20 050,00 грн, від 05.04.2021 року на суму 24 700,00 грн, комерційну пропозицію від 05.04.2021 року на суму 24 700,00 грн, комерційну пропозицію на металодахівку та комплектуючі від 16.04.2021 року на суму 126 648,00 грн., комерційну пропозицію від 16.04.2021 року на суму 25 660,00 грн. із врахуванням знижки -10 % на суму 23 094,00 грн., комерційну попозицію від 05.04.2021 року на суму 24 700,00 грн.
Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, номер кримінального провадження 12023141430000778 від 14.12.2023 року, вбачається, що 14.12.2023 року до ВП № 3 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області із письмовою заявою звернулась ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , жителька АДРЕСА_1 , в якій просить вжити заходів до невідомої особи, яка, 03.12.2023 року близько 21:00 год. перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 спричинила заявниці тілесні ушкодження.
Також із змісту заяви ОСОБА_4 від 04.07.2025 року вбачається, що вона, будучи дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_6 і сестрою відповідачки, повідомляє про обставини, за яких у 2014 році батьки оформили договір дарування житлового будинку та земельної ділянки в с. Солонка на користь відповідачки. У заяві зазначено, що таке відчуження було зумовлене складною ситуацією, пов`язаною з боргами їхнього брата ОСОБА_9 , щодо якого нібито існували значні фінансові зобов`язання та погрози з боку кредиторів. За словами заявниці, відповідачка, яка має юридичну освіту, запропонувала батькам тимчасово переоформити майно на неї з метою його збереження, з обіцянкою у подальшому, після повернення батьків в Україну та зникнення небезпеки, повторно переоформити будинок і земельну ділянку на них. Заявниця стверджує, що з 2014 по 2023 рік батьки проживали у неї в США, при цьому щомісячно надсилали відповідачці грошові кошти на утримання будинку, а також що остання отримувала їхні пенсійні виплати. Після повернення батьків в Україну у 2023 році, за її словами, відповідачка спочатку погодилась переоформити майно назад, однак згодом відмовилась це зробити, що, на переконання заявниці, свідчить про недобросовісність її дій та фактичне заволодіння майном батьків.
Із змісту заяви ОСОБА_4 від 04.07.2025 року вбачається, вона, будучи дочкою ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , повідомляє про те, що її сестра, відповідачка ОСОБА_5 , нібито незаконно заволоділа житловим будинком та земельною ділянкою батьків у с. Солонка. Заявниця пояснює, що у 2014 році батьки тимчасово подарували майно сестрі за домовленістю з умовою, що після завершення небезпеки воно буде повернене. Проте після повернення батьків в Україну в 2023 році відповідачка відмовилася переоформлювати будинок та земельну ділянку на них, виганяла батьків із дому та чинила насильство. Заявниця вважає, що таким чином сестра незаконно заволоділа майном та звертається до суду для захисту прав батьків.
Із звіту історії грошових переказів, наданої міжнародної системою термінових грошових переказів готівкою «WESTERN UNION», за період 27.06.2019 – 16.08.2023 року рр. вбачається, що за цей період відправником Лідією Довгою було здійснено перекази на ім`я одержувача ОСОБА_15 на загальну суму – 9700 доларів США. Із історії переказів «MoneyGram» від 07.04.2024 року вбачається, що за період 01.01.2017 – 31.12.2023 року було здійснено переказів на суму 19 500,00 доларів США.
Враховуючи надані матеріали, доводи позивачів щодо нібито незаконного заволодіння відповідачкою ОСОБА_5 будинком та земельною ділянкою не знаходять підтвердження: правочин дарування від 27.01.2014 року був добровільним, оформлений належним чином у нотаріуса та зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; відсутні докази застосування до дарувальників фізичного чи психологічного тиску або насильства на момент укладення договору; твердження про обіцянку повернення майна не створює юридичних підстав для оспорення договору; щомісячні перекази коштів батьками на утримання майна лише підтверджують його добровільне передання, а не факт примусу чи недійсності правочину; додатково, надані позивачами судові рішення щодо боргів їхнього сина ОСОБА_9 не містять ідентифікаційних даних і не підтверджують будь-якого впливу на укладення правочину, у зв`язку з чим твердження про недійсність оспорюваних договорів дарування є необґрунтованим.
У судовому засіданні 28.08.2025 року, допитана в якості свідка ОСОБА_1 , повідомила суду, що укладення договорів дарування було зумовлене складними життєвими обставинами, зокрема наявністю боргових зобов`язань її сина ОСОБА_16 , у зв`язку з чим існували побоювання щодо можливого звернення стягнення на майно. Пояснила, що між нею, її покійним чоловіком ОСОБА_17 та відповідачкою, яка є її дочкою, була досягнута усна домовленість про тимчасове оформлення спірного майна на відповідачку з метою його збереження. За словами свідка, сторони погодилися, що після повернення її з чоловіком в Україну відповідачка віддарує їм зазначене майно назад, а до того часу не буде реєструвати його на себе фактично як власне та не вчинятиме жодних дій щодо розпорядження житловим будинком і земельною ділянкою. Зазначила, що мала довіру до відповідачки як до своєї доньки та розраховувала на виконання досягнутих домовленостей.
Покази свідка ОСОБА_1 , надані на підтримку позовних вимог, суд оцінює критично, з огляду на те, що вона одночасно є позивачем у даній справі та, відповідно, безпосередньо є зацікавленою у результаті справи. У зв`язку з цим такі свідчення не можуть вважатися неупередженими та достовірними доказами на підтвердження заявлених правовідносин, оскільки існує очевидний конфлікт інтересів, а їх зміст відображає суб`єктивну оцінку обставин. Тому суд у вирішенні даної справи не може надавати цим показам вирішального значення і не покладається на них як на достовірні докази для обґрунтування позовних вимог.
Позивачами жодним чином не обґрунтовані та не вмотивовані позовні вимоги в частині визнання договорів недійсними, а також не спростовано у встановленому законом порядку презумпцію правомірності правочину (стаття 204 ЦК України).
Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Позивач реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Вказана правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 травня 2023 року у cправі № 905/77/21.
Враховуючи вищенаведене, оскільки позивачами не надано суду доказів порушення вимог ст.203 ЦК України при укладенні спірних договорів дарування, на надано жодних доказів порушення саме їх прав та законних інтересів у зв`язку з укладенням даних договорів, тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити за безпідставністю.
Щодо вимоги про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок та на земельну ділянку, суд вказує наступне.
Сторона позивачів вказують, що скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок та на земельну ділянку призведе до відновлення їх становища, яке існувало до порушення їх прав.
Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації.
Отже, одночасно з набуттям особою у володіння нерухомого майна шляхом державної реєстрації за нею права власності така особа за наявності правових підстав набуває право власності на таке майно.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26Закону України № 1952 викладено у новій редакції.
Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26Закону України № 1952(у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
За змістом наведеної норми у чинній редакції на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України № 1952у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є:1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Викладене свідчить, що такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачає.
Виходячи з аналізу вищенаведених норм законодавства, суд вказує, що належним способом захисту прав та інтересів у сфері державної реєстрації є вимога про визнання недійсним чи скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію речових прав та їх обтяжень, а не запису про державну реєстрацію права власності.
Таким чином, вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності, не підлягає задоволенню, оскільки такий спосіб захисту не відповідає положенням Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-IV, а також є неефективним.
Разом з тим, щодо уточнених позовних вимог про визнання за ОСОБА_4 та ОСОБА_1 права власності на відповідні частки житлового будинку АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0724 га (кадастровий номер 4623686600:01:002:1316), суд зазначає таке:
відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Засадами ст. 15 ЦК України гарантуються кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом.
Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ст. 334 ЦК України, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).
Згідно з ч. ч. 1 - 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
У відповідності до п. 5 постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірне, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.
Вказані вимоги є передчасними в межах даного спору, оскільки їх задоволення безпосередньо залежить від вирішення позовних вимог щодо правомірності набуття відповідачкою права власності на спірне майно та дійсності укладених договорів дарування. Лише у разі встановлення судом підстав для припинення чи зміни права власності відповідача на спірне майно може виникнути правова можливість вирішення питання про визнання за позивачами права власності в порядку спадкування.
Отже, до з`ясування та правової оцінки обставин щодо належності спірного майна та правових наслідків укладених правочинів заявлені уточнені вимоги про визнання права власності на спадкове майно є передчасними та не підлягають задоволенню в межах даного провадження.
А тому, враховуючи сукупність вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню у повному обсязі.
Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57 - 60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов`язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.
Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Західне Міжрегіональне управління Міністерства Юстиції України про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, скасування державної реєстрації та визнання права власності.
Згідно ст. 141 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.
У зв`язку з відмовою позивачам у задоволенні їх вимог, судові витрати (судовий збір) не підлягають стягненню з відповідача і підлягають покладенню на позивача.
Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.
Керуючись статтями12,13,81,141,258,259,263-265,273,354 ЦПК України, суд,-
в и р і ш и в :
в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору Західне Міжрегіональне управління Міністерства юстиції України про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та земельної ділянки, скасування державної реєстрації та визнання права власності – відмовити. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст судового рішення складено 27.02.2026 року.

Суддя	І.  І.  Мельничук