ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" квітня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/375/26	

Господарський суд Одеської області у складі судді Мусієнко О.О., 
розглянув за правилами спрощеного позовного провадження справу 
за позовом: фізичної особи-підприємця Третяка Івана Валерійовича ( АДРЕСА_1 ) 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Собрание Инвест” (65023, м. Одеса, вул. Князівська, буд. 38, кабінет 103) 
про стягнення 48 984, 80 грн

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог.

05.02.2026 фізична особа-підприємець Третяк Іван Валерійович (далі – позивач) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовом, сформованим в системі “Електронний суд” (вх. № 393/26 від 05.02.2026), з урахуванням заяви про усунення недоліків, про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Собрание Инвест” (далі – ТОВ “Собрание Инвест”, відповідач) 48 984, 80 грн заборгованості, з якої: 17 485, 00 грн – основна заборгованість, 5796, 38 грн інфляційні втрати, 2308, 89 грн – 3% річних, 23 394, 53 грн – пені та стягнення 3328, 00 грн – витрат зі сплати судового збору та 20 000 грн – витрат на професійну правничу допомогу. 

2. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою Господарського суду Одеської області від 24.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; постановлено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження. 
Вказаною ухвалою суду було запропоновано сторонам надати у відповідні строки заяви по суті спору, а також роз`яснено про можливість звернення до суду з клопотанням про призначення проведення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у строки, визначені ч. 7 ст. 252 ГПК України. 
Ухвала суду від 24.02.2026 була доставлена позивачу, його представнику та відповідачу до їх електронних кабінетів 24.02.2026, про що свідчать відповідні довідки про доставку електронного документу, сформовані за допомогою Комп`ютерної програми “Діловодство спеціалізованого суду”. 
Відповідно до ч. ч. 1, 5, 7 ст. 6 ГПК України у господарських судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система. Суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, в порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Електронний кабінет – це персональний кабінет (веб-сервіс чи інший користувацький інтерфейс) у підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремих підсистем (модулів), у тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, а також між учасниками судового процесу. Електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу. Особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Частиною 1 ст. 232 ГПК України передбачено, що судовими рішеннями є: 1) ухвали; 2) рішення; 3) постанови; 4) судові накази.
Днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, яка зареєстрована у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення (ч. 6 ст. 242 ГПК України).
Згідно з ч. 11 ст. 242 ГПК України якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Отже, ГПК України передбачено два способи надсилання судового рішення: (1) в електронній формі – через “Електронний кабінет” та (2) шляхом направлення рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Тобто, ухвала суду від 24.02.2026 була надіслана позивачу та відповідачу у відповідності до вимог ГПК України. 
Суд також бере до уваги, що сторони мали можливість ознайомитись з усіма процесуальними документами у справі в Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua), який є відкритим для доступу на офіційному вебпорталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України “Про доступ до судових рішень”).
Таким чином, матеріали справи свідчать про належне повідомлення учасників справи про відкриття провадження у справі та встановлення процесуальних строків, а також створення учасникам судового процесу належних умов для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень.
З огляду на викладене господарський суд доходить висновку про належне повідомлення як позивача, так і відповідача про розгляд судом даного спору.
Клопотань про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від учасників справи до суду не надходило.
Ухвалою господарського суду Одеської області від 09.02.2026 повернуто заяву, сформовану в системі “Електронний суд” 06.02.2026 (вх. № 2-170/26 від 06.02.2026), фізичної особи-підприємця Третяка Івана Валерійовича про забезпечення позову, що подається одночасно з позовною заявою. 
Водночас суд зауважує, що відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

3. Позиція учасників справи.

Доводи позивача – фізичної особи-підприємця Третяка Івана Валерійовича.
Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем повного розрахунку за надані позивачем послуги на підставі укладеного між ними 10.05.2023 договору № 2, у зв`язку з чим заборгованість ТОВ “Собрание Инвест” перед фізичною особою-підприємцем Третяком Іваном Валерійовичем складає 17 485 грн. 
За прострочення виконання зобов`язань, яке розпочалось 17.12.2024, позивач нарахував пеню в сумі 23 394, 53 грн згідно з п. 5.3. договору, 3 % річних в сумі 2308, 89 та інфляційні втрати в сумі 5796, 38 грн відповідно до ст. 625 ЦК України. 
Правову позицію позивач обґрунтовує приписами ст. ст. 11, 253, 254, 526, 530, 610, 612, 625, 627, 628, 629, 901 ЦК України.
У відповіді, сформованій в системі “Електронний суд” 03.03.2026 (вх. № 7599/26 від 03.03.2026), на відзив позивач вказує, що відповідач здійснив часткову оплату у сумі 53 800 грн із прямим посиланням у призначенні платежу на рахунок № 163 від 11.12.2024, який був виставлений позивачем на підставі акту надання послуг № 163 від 11.12.2024. Така дія є прямим підтвердженням прийняття господарської операції та визнання грошового зобов`язання. Акт та рахунок були сформовані та направлені через систему електронного документообігу «M.E.Doc», що відповідає вимогам Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг». Відповідач не заявляє про технічну помилку, підробку або ненадходження документів, а отже не заперечує їх отримання та не заперечує факту надання послуг перевезення. Таким чином, спір не стосується факту виконання позивачем зобов`язань, а зводиться виключно до розміру оплати. 
Щодо доводів про інший тариф (40 грн/км) зазначає, що договором передбачено порядок формування ціни – вартість кожного перевезення визначається окремо та відображається у відповідному рахунку за конкретною партією (рейсом). Кожне перевезення є самостійною господарською операцією з індивідуально визначеною ціною. Відповідач посилається на нібито погоджений тариф 40 грн/км та на інші акти з іншою вартістю перевезень. Такі доводи є юридично неспроможними. Наявність інших актів із відмінною вартістю не спростовує погодження ціни у спірному рахунку. Крім того, надання актів за інші періоди не доводить існування обов`язкового тарифу, оскільки кожне перевезення є окремою господарською операцією з індивідуальною ціною. Якщо відповідач не погоджувався з ціною, він мав право надати мотивовані заперечення або відмовитися від оплати. Натомість було здійснено часткову оплату без будь-яких зауважень з посиланням на рахунок № 163.
Здійснивши часткову оплату із посиланням на акт та рахунок, не здійснюючи жодних заперечень, відповідач підтвердив прийняття господарської операції та існування грошового зобов`язання. Подальше заперечення вартості послуг є проявом суперечливої поведінки.
Часткова оплата не припиняє зобов`язання у повному обсязі. Згідно зі статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється лише належним виконанням у повному обсязі. Станом на момент подання уточнених вимог відповідач має залишок заборгованості. Відповідач не надав жодного доказу повної оплати або правових підстав для звільнення від виконання грошового зобов`язання.
Оскільки строк виконання грошового зобов`язання настав 16.12.2024 року, прострочення розпочалося з 17.12.2024 року. Часткова оплата 07.01.2026 припинила прострочення лише у відповідній частині. Пеня нарахована за два періоди – до моменту часткової оплати та після неї на залишок боргу. 3% річних та інфляційні втрати нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України пропорційно фактичній сумі заборгованості. Заперечення відповідача щодо некоректності розрахунку ґрунтуються виключно на власному припущені про інший тариф, що не підтверджено належними доказами. 

Доводи відповідача - ТОВ “Собрание Инвест”.
У відзиві, сформованому в системі “Електронний суд” 25.02.2026 (вх. № 6824/26 від 25.02.2026), на позовну заяву відповідач просив відмовити у задоволенні позовної заяви повністю.
Вказує, що до позовної заяви позивачем був доданий акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 163 від 11.12.2024, який не підписаний сторонами, в тому числі й відповідачем, а отже не містить підтвердження погодження обсягу, вартості та факту надання послуг. Між позивачем та відповідачем протягом усього періоду співпраці діяла усна домовленість щодо тарифу перевезення вантажу у розмірі 40 грн за 1 км, яка неодноразово застосовувалася та фактично виконувалася сторонами, проте в наданому позивачем акті здачі – приймання робіт тариф перевезення становить 53 грн за 1 км, що не відповідає дійсності. 
Щодо доводів позовної заяви стосовно не виконання відповідачем зобов`язань та порушення ним вимог п. 3.3 договору, відповідач критично ставиться до такого висновку та просить суд звернути увагу на те, що ТОВ «Собрание Инвест» не порушено жодного пункту договору, а навпаки: здійснено оплату на повну суму та по тарифу, який постійно діяв; кошти перераховані на належний рахунок позивача; оплата проведена за погодженим між сторонами тарифом, який застосовувався постійно. Факт оплати у сумі 53 800 грн, підтверджує належне виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань та спростовує твердження про наявність будь-якої іншої заборгованості.
Зазначає, що заборгованість позивача не може становити 71 285, 00 грн, оскільки тариф був погоджений та застосовувався саме у розмірі 40 грн./км., і загальна сума за актом здачі-приймання робіт (надання послуг) № 163 від 11.12.2024 може бути тільки 53 800, 00 грн (1345*40), яка й була сплачена позивачу, відтак, і нарахована пеня та інфляційні втрати із суми 71 285, 00грн є некоректними та недоведеними.
У запереченнях, сформованих в системі «Електронний суд» 04.03.2026 (вх. № 7748/26 від 04.03.2026), відповідач просить залишити позовні вимоги без задоволення.
Зазначає, що відповідач здійснив оплату виключно в межах сталого та незміного погодженого сторонами тарифу 40 грн./км, що підтверджується підписаними сторонами актами за попередні та спірний періоди, які були долучені до відзиву на позовну заяву. Сплата суми, розрахованої відповідно до узгодженого тарифу, є належним виконанням зобов`язання, а не визнанням будь-якої односторонньо визначеної різниці. Визнання боргу повинно бути чітким, однозначним та безумовним, чого у даному випадку не існує та позивачем не доведено. 
Посилання позивача на те, що рахунок був сформований та направлений через систему M.E.Doc, є голослівним та не підтвердженим жодним належним доказом. У матеріалах справи відсутні технічні квитанції про відправлення, підтвердження доставки чи отримання документа, журнали обміну електронними документами або інші електронні докази. 
Вважає безпідставними доводи позивача про юридичну неспроможність доводів відповідача щодо актів здачі приймання-робіт за аналогічні періоди, оскільки кожне перевезення є окремою господарською операцією із індивідуальною ціною. Так, індивідуальність перевезення полягає у різному обсязі кілометрів, але не у зміні тарифу. Саме кілометраж є змінною величиною, тоді як тариф у розмірі 40 грн/ км був сталим та застосовувався сторонами системно. Відповідач надав три окремі акти за період вересень–грудень 2024 року, які охоплюють спірний період, містять кваліфіковані електронні підписи сторін та фіксують тариф 40 грн/км. Натомість позивач не надав жодного підписаного сторонами документа, який би підтверджував погодження іншого тарифу. Відсутність таких доказів свідчить про відсутність зміни домовленостей та про односторонній характер формування спірної суми. 
Протягом усього періоду співпраці сторони застосовували тариф 40 грн/км, що підтверджується підписаними актами та здійсненими оплатами. Спроба позивача заднім числом змінити розмір тарифу без належного документального оформлення та без підтвердження погодження іншої сторони суперечить стандарту добросовісної поведінки у господарських відносинах.

4. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Між Третяком Іваном Валерійовичем, який діє на підставі виписки з ЄДР фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 20.05.2022 № 2010350000000151178, як перевізником, та ТОВ “Собрание Инвест”, як замовником, 10.05.2023 був укладений договір № 2 (далі – договір), п. 1.1. якого передбачено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, перевізник зобов`язується доставляти автомобільним транспортом довірений йому замовником вантаж з пункту відправлення до пункту призначення і видавати вантаж уповноваженій на одержання вантажу особі, а замовник зобов`язується сплачувати за перевезення плату.
У відповідності до п. 1.2. договору найменування, кількість вантажу або маса (вага), його вартість та інші умови перевезення вантажу за цим договором узгоджуються сторонами в додаткових угодах до цього договору, які є невід`ємною частиною договору.
Згідно з п. п. 3.1., 3.2. договору ціна (вартість) перевезення (провізна плата) кожного окремого вантажу (партії вантажу) розраховується сторонами з урахуванням тарифів перевізника (узгоджених обома сторонами та чинних на момент здійснення перевезення) за фактично надані послуги та вказується у рахунках перевізника. Провізна плата за цим договором встановлюється у національній валюті України- гривні. В розмір провізної плати (ціни перевезення) включено податок на додану вартість.
Пунктами 3.3., 3.4. договору передбачено, що оплата вартості (ціни) перевезення (провізної плати) здійснюється замовником безготівково в національній валюті України – гривні – шляхом банківського переказу грошових коштів на поточний банківський рахунок перевізника протягом 3 (трьох) банківських днів з моменту одержання рахунку, виставленого перевізником за фактично надані послуги. Датою оплати вартості (ціни) перевезення (провізної плати) вважається дата надходження грошових коштів на поточний рахунок перевізника.
Замовник зобов`язаний здійснювати оплату фактично наданих послуг перевізника в обсягах та в строк, передбачені цим договором та/або додатками до нього (пп. 4.1.7. договору).
Перевізник має право вимагати від замовника здійснення оплати за перевезення вантажу (пп. 4.4.1. договору). 
За положеннями п. 5.1. договору за невиконання та/або неналежне виконання умов цього договору винна сторона несе відповідальність в порядку, визначеному чинним законодавством України та цим договором.
У відповідності до п. 5.3. договору за прострочення замовником свого зобов`язання щодо оплати послуг з перевезення вантажу, фактично наданих перевізником, замовник сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого грошового зобов`язання за кожен день прострочення. 
Згідно з п. 5.7. договору застосування передбачених цим договором штрафних санкцій, штрафів, пені є правом, а не обов`язком перевізника. Незважаючи на те, що застосування штрафних санкцій, штрафів, пені, інших майнових вимог є правом, а не обов`язком перевізника, замовник у будь-якому випадку зобов`язаний сплатити перевізнику передбачені цим договором штрафні санкції, штрафи, пеню та понесені перевізником збитки протягом 5 (п`яти) банківських днів з дня, коли замовник дізнався про існування підстав для застосування до нього штрафних санкцій, штрафів, пені чи стягнення збитків, якщо інший строк не зазначено у вимозі перевізника. Під «датою, зазначеною у вимозі Перевізника» у цьому договорі розуміється дата відтиску штемпеля (печатки) відділення поштового зв`язку на опису вкладення до листа, яким перевізником направлено вимогу на адресу замовника. Під «строком, зазначеним у вимозі Перевізника» у цьому договорі розуміється строк на виконання вимог, який визначається перевізником одноосібно, та вказується у вимозі Перевізника. Під «датою виставлення Перевізника рахунку» у цьому договору розуміється: дата відправлення рахунку факсимільним способом зв`язку на телефон- факс замовника, вказаний у цьому договорі чи у відповідному листі замовника; або дата відтиску штемпеля (печатки) відділення поштового зв`язку на опису вкладення до листа, яким перевізником направлено рахунок на адресу замовника.
Пунктом 5.10. договору передбачено, що сторони домовились встановити позовну давність для вимог перевізника до замовника (у тому числі до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені, штрафних санкцій)) у три роки. 
За положеннями п. 8.1. договору договір набирає чинності з дати його укладення (підписання) сторонами та діє до моменту повного та належного виконання сторонами усіх своїх зобов`язань за цим Договором.
Всі повідомлення, що направляються сторонами одна одній відповідно до цього договору, повинні бути здійснені у письмовій формі, скріплені підписом уповноваженої особи і печаткою відповідної сторони, і вважатимуться поданими належним чином, якщо вони відправлені рекомендованим листом, доставлені особисто за зазначеними адресами сторін або відправлені за допомогою факсимільного зв`язку з одночасним підтвердженням рекомендованим листом протягом 7 (семи) календарних днів від дати відправки за допомогою факсимільного зв`язку (п. 9.15. договору). 
Договір підписаний позивачем та відповідачем в електронному вигляді та скріплений електронною печаткою останнього.
У справі наявний рахунок – фактура № 163 від 11.12.2024, виданий постачальником – ФОП Третяк І.В. одержувач – ТОВ «Собрание Инвест» на загальну суму 71 285, 00 грн без ПДВ без зазначення реквізитів договору. У вказаному рахунку-фактурі зазначено назва – перевезення газу скрапленого, кількість – 1345, 00, ціна без ПДВ – 53, 00 грн. 
Позивачем на підставі рахунку – фактури № 163 від 11.12.2024 сформовано акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 163 від 11.12.2024 про те, що виконавцем були виконані наступні роботи (надані такі послуги): перевезення газу скрапленого маршрут Миколаїв – Ізмаїл – Миколаїв – перелив в BE1145XF, кількість – 1345,00, ціна – 53,00 грн, загальна вартість яких склала 71 285 грн без ПДВ. Також, в акті зазначено, що замовник претензій по об`єму, якості та строкам виконання робіт (наданих послуг) не має. 
Акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 163 від 11.12.2024 відповідачем не підписаний.
Позивач у відповіді на відзив зазначив про те, що акт та рахунок були сформовані та направлені через систему електронного документообігу «M.E.Doc», однак відповідних доказів суду не надав. 
Також, позивач не надав доказів направлення акту здачі-приймання робіт (надання послуг) № 163 від 11.12.2024 у відповідності до положень п. 9.15. договору. 
Відповідач оплатив надані послуги позивачем транспортні послуги згідно рахунку від 11.12.2024 № 163 та договору від 10.02.2023 № 2 в сумі 53 800 грн, про що свідчить виписка АТ «Райффайзен Банк» за період з 07.01.2026 по 07.01.2026. 

5. Позиція суду. 

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.
Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).
В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду (ст. 251 ЦК України).
В силу ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Частиною 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.
За ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Згідно з ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них (ст. 908 ЦК України).
Статтею 909 ЦК України передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов`язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов`язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами). Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору перевезення вантажу.
Закон України “Про електронний документ та електронний документообіг” (стаття 5) визначає поняття електронного документа як документу, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.
Відповідно до ст. 9 Закон України “Про електронний документ та електронний документообіг” електронний документообіг (обіг електронних документів) – сукупність процесів створення, оброблення, відправлення, передавання, одержання, зберігання, використання та знищення електронних документів, які виконуються із застосуванням перевірки цілісності та у разі необхідності з підтвердженням факту одержання таких документів.
Порядок електронного документообігу визначається державними органами, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності згідно з законодавством.
Згідно зі ст. 6 Закон України “Про електронний документ та електронний документообіг” електронний підпис має бути використаний для забезпечення юридичної чинності електронних документів. Для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису та/або електронної печатки завершується створення електронного документа. Порядок використання електронного підпису у банківській системі України та на ринках небанківських фінансових послуг, державне регулювання та нагляд за діяльністю яких здійснює Національний банк України, а також при наданні платіжних послуг визначається Національним банком України.
Стаття 7 Закону України “Про електронний документ та електронний документообіг” визначає, що електронний документ та електронний підпис мають таку ж юридичну силу, як паперові документи та власноручні підписи.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Частинами 1 та 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. 
Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Під час розгляду справ у порядку господарського судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 
ГПК України закріплені основні засади господарського судочинства, зокрема, у силу принципів рівності, змагальності та диспозитивності (ст. ст. 7, 13, 14 ГПК України) обов`язок із доведення обставин, на які посилається сторона, покладається на таку сторону.
Основні положення про докази та доказування, наведені у главі 5 ГПК України, передбачають, що докази мають бути досліджені й оцінені судом з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та вірогідності.
Приписами ст. ст. 76, 77 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. 
Належність доказів – це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14.
Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження й обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, у свою чергу, визначається предметом позову.
Належність, як змістовна характеристика, та допустимість, як характеристика форми, є властивостями доказів, оскільки вони притаманні кожному доказу окремо і без їх одночасної наявності жодний доказ не може бути прийнятий судом.
Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що судам слід враховувати, що допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися (або доводитися) лише певними засобами доказування, і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно із ст. ст. 78, 79 ГПК України достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи. Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту статті 79 ГПК України свідчить про те, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Статтею 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Таким чином, з`ясування фактичних обставин справи має здійснюватися судом із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 86 ГПК України, щодо відсутності у доказів заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо та їх сукупності в цілому.
Верховний Суд у ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та зауважував, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Близький за змістом висновок щодо застосування норм процесуального права, який має загальний (універсальний) характер, викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17, від 08.07.2021 у справі 915/1889/19, від 15.07.2021 у справі № 916/2586/20, від 16.06.2022 у справі № 910/366/21. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, провадження №14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2021 у справі №904/2104/19, провадження №12-57гс21)». 
Судом встановлено, що 10.05.2023 між ФОП Третяком Іваном Валерійовичем (перевізник) та ТОВ “Собрание Инвест” (замовник) було укладено договір № 2, який за своєю правовою природою є договором перевезення вантажу.
Умовами договору сторони погодили, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, перевізник зобов`язується доставляти автомобільним транспортом довірений йому замовником вантаж з пункту відправлення до пункту призначення і видавати вантаж уповноваженій на одержання вантажу особі, а замовник зобов`язується сплачувати за перевезення плату.
У відповідності до п. 1.2. договору найменування, кількість вантажу або маса (вага), його вартість та інші умови перевезення вантажу за цим договором узгоджуються сторонами в додаткових угодах до цього договору, які є невід`ємною частиною договору.
За умовами п. 3.1. договору ціна (вартість) перевезення (провізна плата) кожного окремого вантажу (партії вантажу) розраховується сторонами з урахуванням тарифів перевізника (узгоджених обома сторонами та чинних на момент здійснення перевезення) за фактично надані послуги та вказується у рахунках перевізника. 
Позивачем сформовано акт здачі-приймання робіт (надання послуг) № 163 від 11.12.2024 на суму 71 285 грн без ПДВ, а також виставлено рахунок – фактуру № 163 від 11.12.2024 для проведення оплати на зазначену суму. 
При цьому, як в акті здачі-приймання робіт (надання послуг), так і в рахунку-фактури зазначена ціна – 53, 00 грн. 
Однак, позивачем не надано доказів узгодження сторонами, чинних на момент здійснення перевезення, тарифів, кількості або маси (ваги) вантажу у відповідності до вимог п.п. 1.2., 3.1. договору. 
За умовами п. 3.3. договору відповідач оплачує вартість перевезення протягом трьох банківських днів з моменту одержання рахунку, виставленого позивачем за фактично надані послуги. 
Доказів направлення та відповідно отримання рахунку – фактури матеріали справи не містять. 
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Ураховуючи відсутність доказів одержання відповідачем рахунку, перевірити період, з якого мало чи не мало місце прострочення виконання зобов`язання, є неможливим. 
Позивачем не надано доказів надсилання/передачі відповідачу акта здачі-приймання робіт (надання послуг) № 163 від 11.12.2024 ані через систему електронного документообігу M.E.Doc, ані у відповідності до вимог п. 9.15. договору (направлення рекомендованим листом, доставлені особисто або відправлені за допомогою факсимільного зв`язку з одночасним підтвердженням рекомендованим листом).
07.01.2026 відповідачем згідно виписки АТ «Райффайзен Банк Аваль» проведено оплату за надані послуги в сумі 53 800 грн. В призначенні платежу зазначено оплата за транспортні послуги згідно з рахунку від 11.12.2024 № 163 згідно договору від 10.02.2023 № 2, без ПДВ.
Внаслідок недоведеності належними та допустимими доказами обставин, на які посилається позивач, з урахуванням ст. ст. 13, 78, 79, 80 ГПК України, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог ФОП Третяка Івана Валерійовича як щодо стягнення основної заборгованості в сумі 17 485 грн, так і щодо наявності прострочення оплати за надані послуги в сумі 53 800 грн, яка здійснена відповідачем 07.01.2026. 
У свою чергу, оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимоги ФОП Третяка Івана Валерійовича про стягнення основного боргу, то й похідні вимоги про стягнення інфляційних втрат, 3% річних та пені також задоволенню не підлягають. 

Щодо судових витрат.
Відповідно до ч. 1 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно з ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача; 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Приймаючи до уваги відмову у позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. 

Щодо витрат на професійну правничу допомогу 
Відповідно до ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Позивач у позовній заяві з урахуванням заяви про усунення недоліків просив стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн. 
У зв`язку із прийняттям судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, судом, у відповідності до ст. 129 ГПК України, розподіл судових витрат, пов`язаних із витратами на правничу допомогу, не здійснюється. 

Керуючись ст. ст. 73, 74, 123, 129, 219, 232, 233, 236, 237, 238, 239, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у позові повністю.

Рішення суду набирає законної сили в порядку ст. 241 ГПК України та підлягає оскарженню до Південно-західного апеляційного господарського суду в порядку ст. 256 ГПК України.

Суддя О.О. Мусієнко