Справа № 420/42032/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Аракелян М.М. 
Розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

22 грудня 2025 року до Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (надіслана засобами поштового зв`язку) до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, у якій позивач просить суд:
визнати відмову в призначенні пенсії оформлену рішенням від 05.11.2025 року №262440024957 протиправною;
зобов`язати відповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області зарахувати до страхового стажу позивачки ОСОБА_1 періоди роботи: з 11.01.2018 р. по 11.01.2021 р. у Луганському національному університету ім. В. Даля;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду;
витрати по справі покласти на відповідача.
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями адміністративна справа розподілена на суддю Аракелян М.М. 
Ухвалою суду від 25.12.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження (ст.262 КАС України); витребувано у ГУПФ України в Одеській області належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача, що стосуються предмету та підстав позову.
В обґрунтування вимог позову зазначено, що ОСОБА_1 з 11.01.2018 р. була прийнятий (зарахований) на посаду економіста 1-й категорії планово-фінансового відділу до «Луганського національного університету ім. В. Даля» та працював там до 11.01.2021 р. У жовтні 2025 р. позивач звернувся до відповідача з приводу призначення пенсії та надав документи, які підтверджують право на пенсію за віком, зокрема:заяву встановленого зразка копія паспорта та ідентифікаційного коду; трудову книжку; інші документи які вимагав відповідач і які були у нього в наявності. №262440024957 відповідач відмовив в призначенні пенсії з причини відсутності необхідного страхового стажу для призначення пенсії. Листом відповідач визнав, що стаж позивача становить 28 років, 04 місяці , 24 дні. Не було зараховано період роботи з 11.01.2018 року по 11.01.2021 року у Луганському національному університеті. Мотиви не зарахування вказаного періоду стажу це відсутність в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відомості про роботу та сплату страхових внесків. Відповідач вважає, що період роботи з 11.01.2018 р. по 11.01.2021 р. у Луганському національному університету ім. В. Даля не можуть бути включені до страхового стажу.
Таке рішення відповідача позивач вважає протиправним.
06.01.2026 року представник відповідача на виконання ухвали суду від 25.12.2025 року надав клпії матеріалів пенсійної справи позивача.
07.01.2026 року представник відповідача подав відзив на позов, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, та, зокрема, зазначає, що відповідно до пункту 4.2 Порядку №22-1, розгляд документів, наданих до заяви від 29.10.2025 для призначення пенсії ОСОБА_1 провадився за принципом «екстериторіальності» Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області. Пенсійний вік визначений статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування ” (далі-Закон) становить 60 років. Вік Позивача - 60 років. Необхідний страховий стаж у відповідності до статті 26 Закону становить 32 роки. У разі відсутності починаючи з 1січня 2018 року страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1січня 2028 року від 25 до 35 років. У разі відсутності починаючи з 1 січня 2019 року страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення 65 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2028 року від 15 до 25 років. За результатом розгляду документів, доданих ОСОБА_1 до заяви встановлено, що страховий стаж заявника становить - 28 років 04 місяці 24 дні, що є недостатнім для призначення пенсії за віком. За доданими документами до страхового стажу не зараховано період з 11.01.2018 р. по 11.01.2021 р. у Луганському національному університету ім. В. Даля, оскільки в індивідуальних відомостях про застраховану особу форми ОК-5 відсутні нараховані та сплачені страхові внески до Пенсійного фонду України Навчання у вишах чи профтехзакладах не передбачає сплати внесків, тому воно не враховується автоматично. Враховуючи вищезазначене, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Одеській області прийнято рішення №№ 262440024957 від 05.11.2025 про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону за відсутності необхідного страхового стажу — 32 роки. Вказані обставини суперечать також вимогам п. 2.1. Порядку №22-1, ст. 24, 26, 40, 41 Закону №1058 та слугували підставою для прийняття рішення про відмову у призначенні пенсії за віком.
03.02.2026 року позивач подала до суду відповідь на відзив, де зазначає, що відповідач надає неналежні докази своїх заперечень відносно періоду роботи позивача з 11.01.2018 р. по 11.01.2021 р. у Луганському національному університеті ім. В. Даля, бо це був період роботи, а не навчання як доводе відповідач, що підтверджується записом у трудовій книжці та довідці з місця роботи. Відносно відсутності сплати внесків у реєстрі застрахованих осіб пенсійного фонда України, то як було зазначено у позовній заяві Позивач не повинен відповідати за ймовірне неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо обов`язкового порядку взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків та належної сплати страхових внесків, а відтак, несплата страхувальником страховим внесків (або відсутність інформації про таку сплату в системі персоніфікованого обліку) не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.
Розглянувши наявні матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, що мають значення для вирішення справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.
З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.4), на дату звернення до відповідача їй виповнилося 60 років.
29.10.2025 року ОСОБА_1 звернулася до ГУПФ України в Одеській області з заявою про призначення пенсії (а.с.74).
Заява було розглянута ГУПФ України в Одеській області та рішенням №262440024957 від 05.11.2025 року відмовлено у призначенні пенсії (а.с.84).
У рішенні №262440024957 від 05.11.2025 року зазначено:
«Необхідний страховий стаж, визначений статтею 26 Закону становить 32 роки. У разі відсутності починаючи з 1 січня 2018 року страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2028 року від 25 до 35 років. У разі відсутності починаючи з 1 січня 2019 року страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення 65 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2028 року від 15 до 25 років. Страховий стаж заявниці становить 28 років 04 місяці 24 дні. Результати розгляду документів, доданих до заяви: за доданими документами до страхового стажу не зараховано:
період роботи з 11.01.2018 по 11.01.2021, оскільки в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про роботу та сплату страхових внесків.
Не працює. Враховуючи вищезазначене, Головним управлінням Пенсійного Фонду України в Одеській області прийнято рішення № 262440024957 від 05.11.2025 року про відмову у призначенні пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону за відсутності необхідного страхового стажу — 32 роки. Дата з якої особа матиме право на пенсійну виплату з 11.05.2028. На обліку в територіальних органах Пенсійного фонду України не перебуває та пенсію не отримує. Відповідно до статей 74, 75 Закону України «Про адміністративну процедуру» Рішення (далі-адміністративний акт) набирає чинності з дня доведення його до відома ОСОБА_1 шляхом:
або вручення акта або надсилання його поштою (рекомендованим листом з повідомленням про вручення);
або надсилання на адресу електронної пошти чи передачі з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку. Якщо час отримання адміністративного акта, надісланого поштою, або електронною поштою або переданого з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, не зафіксовано, такий адміністративний акт вважається доведеним до відома особи на п`ятий календарний день з дня його надсилання адміністративним органом, крім випадків, якщо адміністративний акт не надійшов до особи або надійшов пізніше».
Також в матеріалах справи міститься:
- довідка міністерства науки та вищої освіти російської федерації Луганського національного університету імені Володимира Даля від 23.06.2025 року №79-2/106, в якій зазначено, що дана ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в тому, що наказом по державному освітньому закладу вищої професійної освіти Луганської Народної Республіки «Луганський національний університет імені Володимира Даля» від 11.01.2018 р. № 17-01 була прийнята на посаду економіста 1-ої категорії планово-фінансового відділу з 11.01.2018 р. Наказом по державному освітньому закладу вищої професійної освіти Луганської Народної Республіки «Луганський національний університет імені Володимира Даля» від 16.04.2018 р. № 144-01 переведена на посаду провідного бухгалтера бухгалтерії з 16.04.2018 р. Державний освітній заклад вищої професійної освіти Луганської Народної Республіки «Луганський національний університет імені Володимира Даля» перейменовано в Державний освітній заклад вищої освіти Луганської Народної Республіки «Луганський державний університет імені Володимира Даля» згідно з розпорядженням Уряду Луганської Народної Республіки від 21.07.2020 р. № 825-р/20 та свідоцтвом про державну реєстрацію юридичної особи від 07.05.2015 р. № 11-0001370, 2015 зі змінами від 31.08.2020 р. Наказом по державному освітньому закладу вищої освіти Луганської Народної Республіки «Луганський державний університет імені Володимира Даля» від 06.01.2021 р. № 07-01 була звільнена 11.01.2021 р. за власним бажанням згідно з частиною 1 статті 83 Трудового кодексу Луганської Народної Республіки. Державний освітній заклад вищої освіти Луганської Народної Республіки «Луганський державний університет імені Володимира Даля» перейменовано в федеральний державний бюджетний освітній заклад вищої освіти «Луганський державний університет імені Володимира Даля» згідно з наказом Міністерства науки і вищої освіти Російської Федерації від 30.03.2023 р. № 347(а.с.);
- архівна довідка Міністерства освіти та науки України Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля від 21.05.2025 року №01.1-16/210, в якій зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчалася в Центрі післядипломної освіти Східноукраїнського державного університету на денній формі навчання з 03.10.1994 (наказ № 381-02 від 24.10.1994 про зарахування) по 21.07.1995 (наказ № 127-02 від 21.07.1995 про завершення навчання). З 27.05.1999 (наказ № 123-у від 27.05.1999 про зарахування) по 02.07.1999 (наказ № 169-у від 09.09.1999 про завершення навчання) ОСОБА_1 навчалася на денній формі на факультеті післядипломної освіти Регіонального інституту менеджменту. Довідку видано для надання до Пенсійного фонду. Підстава: Закон України від 03.11.2016 № 1731-VIII ст. 5№ «Про внесення змін до деяких законів України щодо діяльності вищих навчальних закладів, наукових установ, переміщених з тимчасово окупованої території та населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження». Згідно Указу Президента України № 1059/2000 від 11.09.2000 Східноукраїнський державний університет перейменовано в Східноукраїнський національний університет. Згідно з Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 508-р від 13.11.2001 Східноукраїнському національному університету присвоєно ім`я ОСОБА_2 . На підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.12.2004 № 895-р, наказу Міністерства праці та соціальної політики України від 20.12.2004 № 335 Регіональний інститут менеджменту було ліквідовано й на базі Регіонального інституту менеджменту було створено Державний заклад «Луганський інститут праці та соціальних технологій». ДЗ «Луганський інститут праці та соціальних технологій» реорганізовано з 01.01.2012 шляхом приєднання до Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля на підставі розпорядження Кабінету Міністрів України від 13.07.2011 № 707-р, наказу Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 09.09.2011 № 1047(а.с.);
- довідка від 18.06.2024 року про взяття ОСОБА_1 на облік як внутрішньопереміщеної особи (а.с.);
- витяг з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ОСОБА_1 зареєстроване місце проживання застрахованої особи: АДРЕСА_1 ; місце реєстрації застрахованої особи: відсутні відомості(а.с.).
Не погоджуючись із таким рішенням, позивач оскаржила його до суду.
Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.
Згідно із ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.8 Конституції України, Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Згідно ст.22 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Таким чином, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 №1058-ІV Закон № 1058-IV ( далі - Закон № 1058-IV).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 8 Закону № 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
За визначеннями, наведеними у статті 1 вказаного Закону, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески; страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше, надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Частинами 1- 3 статті 24 Закону №1058-IV визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону №1058-ІV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-XII (далі Закон №1788-XII) встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок №637) передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до пункту 3 цього Порядку за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, а за відсутності останньої або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
У даній справі спірним є питання щодо наявності підстав для зарахування до страхового стажу позивача періоду роботи 11.01.2018 року по 11.01.2021 року, щодо якого відсутнє підтвердження сплата страхових внесків відповідно до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також достатності у позивача страхового стажу, який дає право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058-IV.
Відповідно до:
- запису №45 у трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_1 (дата заповнення 22.07.1985 року) позивач з 11.01.2018 року прийнято на роботу на посаду економіста 1 категорії планово-фінансового відділу Луганського національного університету імені Володимира Даля (а.с.59);
- запису №46 у трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_1 (дата заповнення 22.07.1985 року) позивач з 16.04.2018 року переведена до посаду ведучого бухгалтера бухгалтерії Луганського національного університету імені Володимира Даля (а.с.59);
- запису №48 у трудовій книжці НОМЕР_1 ОСОБА_1 (дата заповнення 22.07.1985 року) позивач з 11.01.2021 року звільнена з посади за власним бажанням (а.с.60).
Дані записи засвідчені підписом та печаткою підприємства де позивач працювала на момент вчинення записів, що не заперечується відповідачем.
Також в матеріалах справи міститься:
- витяг з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування ОСОБА_1 зареєстроване місце проживання застрахованої особи: АДРЕСА_1 ; місце реєстрації застрахованої особи: відсутні відомості(а.с.).
Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII правовий статус тимчасово окупованої території, а також правовий режим на тимчасово окупованій території визначаються цим Законом, іншими законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1-1 цього Закону окупаційна адміністрація Російської Федерації - сукупність державних органів і структур Російської Федерації, функціонально відповідальних за управління тимчасово окупованими територіями та підконтрольних Російській Федерації самопроголошених органів, які узурпували виконання владних повноважень на тимчасово окупованих територіях та які виконували чи виконують властиві органам державної влади чи органам місцевого самоврядування функції на тимчасово окупованій території України, в тому числі органи, організації, підприємства та установи, включаючи правоохоронні та судові органи, нотаріусів та суб`єктів адміністративних послуг.
Частиною другою статті 13 цього Закону передбачено, що здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України.
Згідно з ч. 2 ст. 9 № 1207-VII будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Відповідно до ч. 3 ст. 9 цього Закону будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.
Згідно ч. 4 ст. 9 Закону №1207-VII встановлення зв`язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвиває цей принцип у своїй практиці. Наприклад, у справах Лоізіду проти Туреччини (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45), Кіпр проти Туреччини (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та Мозер проти Республіки Молдови та Росії (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016). Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать.
При цьому, у виняткових випадках визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу.
Враховуючи викладене, суд вважає можливим застосувати названі загальні принципи, сформульовані Європейським судом з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на тимчасово окупованій території, як доказів, оскільки не прийняття їх призведе до порушень та обмежень прав позивача на соціальний захист та гарантоване йому право на пенсійне забезпечення.
Відповідно до п.4.2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1. ри прийманні документів працівник структурного підрозділу, який здійснює прийом та обслуговування осіб, зокрема, 
уточнює інформацію про факт роботи (навчання, служби, підприємницької діяльності) і про інші періоди діяльності до 01 січня 2004 року, що можуть бути зараховані до страхового стажу. У разі необхідності роз`яснює порядок підтвердження страхового стажу, повідомляє про право особи на здійснення доплати до мінімального страхового внеску відповідно до частини третьої статті 24 Закону, та/або на добровільну участь у системі загальнообов`язкового пенсійного страхування; проводить опитування свідків для підтвердження стажу відповідно до пунктів 17-19 Порядку підтвердження наявного стажу роботи. Опитування свідків проводиться згідно із пунктом 12 Порядку підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу для призначення пенсії; повідомляє про необхідність дооформлення документів або надання додаткових документів у тримісячний строк з дня подання заяви про призначення пенсії, у разі неналежного оформлення поданих документів або відсутності необхідних документів; надсилає запити про отримання необхідних відомостей з відповідних державних електронних інформаційних реєстрів, систем або баз даних згідно з пунктом 2.28 розділу II цього Порядку; повідомляє особу, у вибраний нею спосіб, про відсутність відомостей або/та наявність розбіжностей у відповідних інформаційних реєстрах, системах або базах даних та строки подання необхідних документів для призначення пенсії, не пізніше двох робочих днів після отримання відповідної інформації.
Суд зазначає, що відповідачем не було вчинено будь-яких дій, спрямованих на встановлення наявності у позивача необхідного страхового стажу, докази протилежного у матеріалах справи відсутні, зокрема, не запитано у позивачки додаткові докази та інформацію для уточнення факту її роботи та сплати страхових внесків, що вплинуло на визначення страхового стажу її роботи.
Суд вважає, що відсутність у позивача можливості надати інші довідки внаслідок знаходження установ на тимчасово окупованій території, не позбавляє позивача права на отримання пенсії. Неврахування пенсійним органом довідок про заробітну плату є порушенням конституційних прав позивача на отримання пенсійного забезпечення.
Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №560/3907/18.
Відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки, щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду.
Відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Як визначено у ст. 1 Закону № 1058-ІV, страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, яке діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.
Страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.
Згідно з ст. 20 Закону №1058-ІV, страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків із сум, виражених в іноземній валюті, здійснюється шляхом перерахування зазначених сум у національну валюту України за курсом валют, установленим Національним банком України на день обчислення страхових внесків.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до частини 16 статті 106 Закону № 1058-ІV виконавчі органи Пенсійного фонду накладають на посадових осіб, які вчинили правопорушення, адміністративні стягнення у разі, зокрема, несплати або несвоєчасної сплати страхових внесків, у тому числі авансових платежів; ухилення від взяття на облік або несвоєчасне подання заяви про взяття на облік страхувальника як платника страхових внесків.
Отже, страхові внески є умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті. Перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
За змістом вищезазначених норм можна дійти висновку, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.
Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки воно здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Отже, відсутність у органу Пенсійного фонду відомостей про сплату страхових внесків роботодавцем не може бути підставою для незарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи на такому підприємстві.
Враховуючи наведене, суд зазначає, що доводи щодо відсутності підстав для зарахування до страхового стажу позивача спірного періоду роботи згідно трудової книжки, щодо якого відсутні відомості про сплату страхових внесків, не є обґрунтованими.
Як і доводи представника відповідача у відзиві на позовну заяву щодо періоду навчання позивача з 11.01.2018 року по 11.01.2021 року в Луганському національному університеті ім. В. Даля, адже позивач там працювала, а не проходила навчання.
За вищезазначених обставин рішення Головного управління Пенсійного фонду України в одеській області № 262440024957 від 05.11.2025 року є протиправним та підлягає скасуванню як необгрунтоване.
Згідно з ч.ч.1-2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до положень ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.
Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу “належного урядування”. Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах “Беєлер проти Італії” [ВП] (Веуеіег v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, “Онер`їлдіз проти Туреччини” [ВП] (ОпегуэЫэг v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, “Megadat.com S.r.l. проти Молдови” (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, и. 72, від 8 квітня 2008 року, і “Москаль проти Польщі” (Moskal V. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах “Лелас проти Хорватії"” (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і “Тошкуце та інші проти Румуни” (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах.
При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.
Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 16 вересня 2015 року у справі № 21-1465а15) суд при прийнятті рішення повинен визначити такий спосіб відновлення порушеного права, який є ефективним та який виключив би подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Відповідно до вимог абзацу 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Тому, з метою захисту порушених прав та інтересів позивача, необхідно зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.10.2025 року про призначення пенсії за віком з урахуванням висновків суду та його праової позиції.
Частиною 1 ст. 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідачем законність оскаржуваного рішення не доведена, а його доводи суд відхиляє з вищенаведених мотивів.
Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню частково.
Позивачем сплачено судовий збір за подання даного позову у сумі 1211,20грн., ці витрати суд покладає на ГУПФ України в Одеській області згідно ч.1 ст.139 КАС України.

Керуючись ст. 139, 241-246, 250, 255, 260-262, 295, 297 КАС України, суд, -
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області від 05.11.2025 року №262440024957 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29.10.2025 року про призначення пенсії за віком з урахуванням правової оцінки суду.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 зі сплати судового збору у сумі 1211(одна тисяча двісті одинадцять)грн. 20коп. 

Рішення суду може бути оскаржено в порядку та в строки, встановлені ст.ст.293,295 КАС України, до П`ятого апеляційного адміністративного суду.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та в строки, встановлені ст. 255 КАС України.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ; місце проживання: АДРЕСА_2 ).
Відповідач: Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області (код ЄДРПОУ 20987385; місцезнаходження: вул. Канатна, буд. 83, м. Одеса, 65012).

Суддя М.М. Аракелян