П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/33903/25	

Перша інстанція: суддя Дубровна В.А.,
повний текст судового рішення
складено 20.11.2025, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Федусика А.Г.,
суддів: Семенюка Г.В., Шляхтицького О.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Приморського відділу державної виконавчої служби у м.Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (далі – ВДВС) та просив:
- визнати протиправною відмову ВДВС щодо закінчення виконавчого провадження №78703441 зі стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору;
- зобов`язати ВДВС закінчити виконавче провадження №78703441 зі стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність ВДВС щодо не розгляду по суті заяви адвоката Неруш Анни Юріївни, діючої від імені ОСОБА_1 , від 09.09.2025 р. щодо закінчення виконавчого провадження №78703441 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору.
Зобов`язано ВДВС розглянути заяву адвоката Неруш А.Ю., діючої від імені ОСОБА_1 , від 09.09.2025 р. щодо закінчення виконавчого провадження №78703441 з примусового виконання постанови ВДВС № ВП 58436230 від 15.07.2025 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 166727,90 грн., з урахуванням висновків суду.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апелянт просив його скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.
Відповідно до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи, а саме з прохальної частини апеляційної скарги вбачається, що рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених позовних вимог, а тому, з врахуванням наведеного, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в цій частині.
Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що 22.02.2019 року в межах виконавчого провадження ВП №58436230 державним виконавцем було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Приморського районного суду м.Одеси від 11.12.2013 у справі №522/18839/13-ц про стягнення з боржника - ОСОБА_1 на користь ПАТ “МТБ БАНК” коштів у розмірі 1688747,31 грн. Цією ж постановою передбачено стягнення з боржника виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця у розмірі 168874.73 грн.
02.07.2025 р. до ВДВС надійшла заява ПАТ “МТБ БАНК” від 02.07.2025 про повернення виконавчого документу стягувачу.
15.07.2025 керуючись п.1 ч.1 статті 37 Закону України “Про виконавче провадження” (далі Закон №1404-VIII) головним державним виконавцем ВДВС винесено постанову ВП №58436230 про повернення виконавчого документа. При цьому, за вказаною постановою вбачається, що виконавчий збір не сплачено. Витрати виконавчого провадження не сплачені. Згідно ч.3 ст.40 Закону №1404-VIII та ч.1 Розділу VI "Інструкції з організації примусового виконання рішень" виконавчий збір та витрати виконавчого провадження підлягають виведенню в окреме провадження. Залишок нестягненої суми за виконавчим документом 1688139.24 грн.; сума стягнутого виконавчого збору/сума стягненої винагороди приватного виконавця 2146.83 грн.
15.07.2025 року керуючись статтями 3, 27, 40 Закону №1404-VIII головним державним виконавцем ВДВС винесено постанову ВП №58436230 про стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 166727,90 грн., яка вмотивована тим, що постановою від 22.02.2019 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого документу, а саме виконавчого листа Приморського районного суду м.Одеси від 11.12.2013 у справі №522/18839/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ “МТБ БАНК” коштів у розмірі 1688747,31 грн. Виконавчий збір не сплачено. Витрати виконавчого провадження не сплачені. Згідно ч.3 ст.40 Закону №1404-VIII та ч.1 Розділу VI "Інструкції з організації примусового виконання рішень"- виконавчий збір та витрати виконавчого провадження підлягають виведенню в окреме провадження.
24.07.2025 року в межах виконавчого провадження ВП №78703441 головним державним виконавцем ВДВС відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови ВДВС № ВП 58436230 від 15.07.2025 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 166727,90 грн. 
06.08.2025 ПАТ “МТБ БАНК” звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д.М. (далі - приватний виконавець) з заявою з примусового виконання виконавчого листа Приморського районного суду м.Одеси від 11.12.2013 у справі №522/18839/13-ц.
04.09.2025 приватним виконавцем постановою ВП №79010298 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Приморського районного суду м.Одеси від 11.12.2013 у справі №522/18839/13-ц щодо стягнення солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ПАТ “МАРФІН БАНК” заборгованості за кредитним договором №00039R15 від 05.08.2008р. у розмірі 1688747,31 грн., а саме щодо боржника ОСОБА_1 . Даною постановою також передбачено стягнути солідарно з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 9738,86 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день здійснення платежу та 45434,94 гривень.
04.09.2025 приватним виконавцем винесено постанову №79010298 про стягнення з боржника ОСОБА_1 основної винагороди в сумі у розмірі 9738,86 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день здійснення платежу та 45434,94 грн.
09.09.2025 року адвокат позивача звернулась до відповідача з заявою про закінчення виконавчого провадження №78703441 в частині стягнення з Бараннікова О.В. виконавчого збору у зв`язку з відкриттям приватним виконавцем виконавчого провадження ВП №790110298 з виконання того самого ж виконавчого листа та стягнення основної винагороди. 
23.09.2025 року відповідач листом №148388 на вказану заяву представника позивача повідомив, що згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень під час примусового виконання BП №78703441 державним виконавцем Відділу не було винесено постанови про передачу виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю. Підстави для закриття виконавчого провадження викладені в ч.1 ст.39 Закону №1404-VIII. З огляду на вищевказане, повертає заяву про закінчення виконавчого провадження №78703441 без розгляду.
Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що в межах даної справи має місце стягнення основної винагороди приватного виконавця при тому, що державний виконавець вже виніс постанову про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні за тим самим виконавчим документом. Оскільки державний виконавець належним чином не перевірив факти, викладені в заяві від 09.09.2025 року про закінчення виконавчого провадження, суд дійшов висновку, що відповідач діяв не у спосіб, визначений Законом №1404-VIII, допустивши тим самим протиправну бездіяльність.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції і вважає їх такими, що відповідають вимогам статей 2, 6, 8, 9, 73, 74, 75, 76, 77, 78 КАС України, з огляду на таке.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями ст.2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Згідно ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначено Законом №1404-VIII.
Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню ( ст.1 Закону №1404-VIII).
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів”.( стаття 5 Закону №1404-VIII).
Заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом. ( стаття 10 Закону №1404-VIII).
Виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення. ( частина перша статті 26 Закону №1404-VIII).
Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону ( частина 5 ст.26 Закону №1404-VIII).
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). ( абзац 1 частини 4 статті 27 Закону №1404-VIII);
Виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України. Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів. (частини перша та друга статті 27 Закону №1404-VIII). 
Під час передачі виконавчого документа від органу державної виконавчої служби приватному виконавцю виконавчий збір не стягується, якщо він не був стягнутий на момент передачі. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент передачі виконавчого документа приватному виконавцю стягнута частина виконавчого збору поверненню не підлягає ( частина восьма статті 27 Закону №1404-VIII)
Основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) органами державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус визначає Закон України від 02.06.2016 №1403-VIII “Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів” (далі - Закон №1403-VIII), статтею 31 якого передбачена винагорода приватного виконавця.
За вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода. Винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової. Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом. Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України. (частини перша-третя статті 31 Закону №1403-VIII)
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). Якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). (частини четвертаої та п`ята статті 31 Закону №1403-VIII)
Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закону №1403-VIII).
Приватний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, в якій наводить розрахунок та зазначає порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів). ( абзац 1 частини сьомої статті 31 Закону №1403-VIII).
Основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору (частина третя статті 45 Закону №1404-VIII).
З аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що обов`язок державного виконавця виносити постанову про стягнення виконавчого збору одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження. 
Виконавчий збір за своєю правовою природою не є санкцією, що застосовується за невиконання рішення суду, а є платою за вчинення дій, пов`язаних з примусовим виконанням виконавчого документу, що здійснюються органами державної виконавчої служби, тобто є державним збором (платою) за таку процедуру.
Водночас, якщо примусове виконання рішення здійснює приватний виконавець, то згідно статті 31 Закону №1403-VIII за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.
Як встановлено судом, спірним питанням у дані справі є подвійне стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа у випадку, коли в органі державної виконавчої служби та приватного виконавця перебувають на виконанні постанови про стягнення з боржника одних і тих же сум у рахунок погашення виконавчого збору та основної винагороди.
Колегія суддів наголошує, що Закон №1404-VIII містить прогалину у правовому регулюванні процедури стягнення з боржників виконавчого збору і основної винагороди за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Водночас, виконавче законодавство містить норму (частина восьма статті 27 Закону №1404-VIII), у якій обумовлений випадок, коли виконавчий збір не стягується або припиняється стягуватися у зв`язку з участю приватного виконавця у процедурі виконання того ж самого виконавчого документа. На відміну від решти положень виконавчого законодавства, тільки ця норма Закону №1404-VIII регулює подібні суспільні правовідносини.
Указана норма містить правило стосовно неможливості подальшого стягнення виконавчого збору, якщо надалі виконавчий документ буде виконувати не державний, а приватний виконавець, а також спрямована на те, щоб не допустити одночасного стягнення з боржника виконавчого збору і основної винагороди. Ця норма покликана уникнути подвійної плати боржником зазначених коштів. Тож її застосування дозволяє розв`язати спір стосовно справедливості подвійного стягнення плати державному і приватному виконавцям за виконання одного й того ж виконавчого документа.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.07.2022 у справі №320/6215/19.
З огляду на вказане, Верховний Суд вважав, що для розв`язання означеної проблеми та з метою ефективного захисту прав й інтересів осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, до подібних правовідносин слід застосувати за аналогією закону частину восьму статті 27 Закону №1404-VIII.
Застосовуючи положення частини восьмої статті 27 Закону №1404-VIII до спірних правовідносин Верховний Суд зробив висновок, що в разі коли державний виконавець повернув виконавчий лист за заявою стягувача і розпочав стягнення виконавчого збору, а після цього стягувач пред`явив цей лист до виконання приватному виконавцю, який у свою чергу відкрив виконавче провадження й виніс постанову про стягнення основної винагороди у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутих сум, то надалі виконавчий збір не стягується. У разі стягнення частини виконавчого збору на момент відкриття приватним виконавцем провадження з виконання того ж самого виконавчого документа стягнута частина виконавчого збору не повертається.
Також Верховний Суд наголосив, що належним та ефективним способом захисту, який здатний відновити й захистити права боржника в такому випадку, є закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору.
Правовою основою для закінчення виконавчого провадження зі стягнення виконавчого збору в подібному випадку слід розглядати як загальні підстави, перелік яких наведений у частині першій статті 39 Закону №1404-VIII, так і частину восьму статті 27 цього Закону, яка у таких обставинах має характер спеціальної підстави для закінчення виконавчого провадження.
Зважаючи на вжиті у частині восьмій статті 27 Закону №1404-VIII часові маркери для її застосування, то застосування аналогії закону до правовідносин дозволяє виснувати, що право на захист виникає з дня відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження з виконання того самого документа, який раніше був на виконанні у державного виконавця.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 13.04.2023 у справі №160/695/22, від 19 серпня 2025 року у справі №380/22356/23.
Як вбачається з матеріалів справи, в межах виконавчого провадження ВП №58436230 з примусового виконання виконавчого листа Приморського районного суду м.Одеси від 11.12.2013 у справі №522/18839/13-ц про стягнення з боржника - ОСОБА_1 на користь ПАТ “МТБ БАНК” коштів у розмірі 1688747,31 грн. Цією ж постановою передбачено стягнення з боржника виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця у розмірі 168874.73 грн. Головним державним виконавцем ВДВС Шевченко М.Т. 15.07.2025 р. були прийняті постанови про повернення стягувачу вказаного виконавчого документа та про стягнення з боржника ОСОБА_2 виконавчого збору у розмірі 166727,90 грн. 
Крім того, 24.07.2025 р. головним державним виконавцем ВДВС Шевченко М.Т. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №78703441 з примусового виконання постанови № ВП 58436230 від 15.07.2025 про стягнення з боржника ОСОБА_1 виконавчого збору у розмірі 166727,90 грн. у зв`язку з його не стягненням.
В подальшому, внаслідок повторного пред`явлення стягувачем ПАТ “МТБ БАНК” виконавчого листа Приморського районного суду м.Одеси від 11.12.2013 у справі №522/18839/13-ц до примусового виконання, 04.09.2025 року постановою приватного виконавця Колечко Д.М. відкрито виконавче провадження №790110298 та в межах даного виконавчого провадження винесено постанову від 04.09.2025 про стягнення з боржника Бараннікова О.П. основної винагороди приватного виконавця у сумі 9738,86 доларів США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день здійснення платежу 45434,94 гривень.
Тобто, в межах даної справи має місце стягнення основної винагороди приватного виконавця при тому, що державний виконавець вже виніс постанову про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні за тим самим виконавчим документом, про що вірно зазначив суд 1-ї інстанції.
Оскільки державний виконавець належним чином не перевірив факти, викладені в заяві від 09.09.2025 року про закінчення виконавчого провадження, суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач діяв не у спосіб, визначений Законом №1404-VIII, допустивши тим самим протиправну бездіяльність.
Отже, з`ясувавши характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, суд 1-ї інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не розгляду по суті заяви від 09.09.2025 р. щодо закінчення виконавчого провадження №78703441 про стягнення з ОСОБА_1 виконавчого збору та зобов`язання відповідача розглянути вказану заяву, з урахуванням висновків суду.
Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо спірних правовідносин.
Доводи апеляційної скарги, яким була дана оцінка в мотивувальній частині рішення, ґрунтуються на суб`єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін, відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приморського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, за винятком випадків, перелічених у пункті 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач 		А.Г. Федусик	
Судді	  	О.І. Шляхтицький   Г.В. Семенюк