Справа № 216/9080/25
провадження №2/216/1700/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

13 березня 2026 року м. Кривий Ріг
Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Гайтко Л.А. 
за участю секретаря судового засідання Маленька Т.О. 
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, -

В С Т А Н О В И В :
До Центрально-Міського райсуду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області подано позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним. 
Просить суд постановити рішення, яким визнати дійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна який було укладено між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та зареєстрованого товарною біржою «Новий вік» 27 січня 1998 року за № 1-41.
Представник позивачів ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву, у якій просить суд розглядати справу без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити в повному обсязі. 
Відповідач ОСОБА_5 в жодне судове засідання не з`явився, судові повістки направлені йому за адресою зазначеною в позовній заяві не отримує, додатково повідомлявся за допомогою оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України», інформації щодо іншої адреси для листування в порушення вимог ст. 131 ЦПК України суду не надано. За правилами ст.128-130 ЦПК України, відповідач про причини своєї неявки суд не повідомив, не надав суду жодної заяви або клопотання. На думку суду, така поведінка відповідача свідчить про недобросовісне користування правами сторони у цивільному процесі, у зв`язку з чим суд визнає неповажною неявку відповідача, та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, та за відсутності заперечень з боку представника позивача, що відповідає положенням ст. ст. 280-282 ЦПК України. 
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України.
За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
27 січня 1998 року між ОСОБА_3 – Продавцем та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (Покупцями) було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, що підтверджується копією договору від 27.01.1998 року. 
Договір було укладено на виконання біржової угоди, зареєстрованої на товарній біржі «Новий вік» код ЄДРПОУ 24609148, 27 січня 1998 року за № 1-41.
За договором продавець продав покупцям будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
В договорі зазначено, що на підставі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991р. даний договір зареєстрований на товарній біржі «Новий вік» і не підлягає нотаріальному посвідченню.
На виконання пункту 7 Договору, яким встановлено, що згідно ст. 227 Цивільного кодексу України (на той час діяла редакція Цивільного кодексу УРСР від 18.07.1963р.) договір підлягає реєстрації в бюро технічної інвентаризації, Покупці зареєстрували Договір в Криворізькому міському бюро технічної інвентаризації 28.01.1998р., про що внесений запис в реєстрову книгу за №19 сторінка 312 запис № 28719. Вказане підтверджується відміткою, що знаходиться на зворотному боці Договору та довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно з КП «Криворізьке БТІ» від 05.01.2006р.
Окремо зазначу, що при укладенні Договору між покупцями та продавцем було погоджено та виконано всі істотні умови Договору, продавець отримав гроші за Будинок, а покупці ОСОБА_1 і ОСОБА_2 придбали його, вселились та проживають в ньому до теперішнього часу. 
Факт здійснення сторонами своїх обов`язків за договором (виконання договору) підтверджується самою письмовою угодою (договором купівлі-продажу нерухомого майна) та відповідною його реєстрацією.
Наразі покупці вирішили подарувати Будинок своєму сину та в грудні цього року звернулися до нотаріуса для визначення пакету документів, який необхідно надати, як дарувальникам будинку, для укладення договору дарування. Нотаріус, після розгляду поданих документів, усно роз`яснила, що не зможе посвідчити договір дарування Будинку, оскільки для його укладення необхідно надати правовстановлюючий документ, в даному випадку – договір купівлі-продажу нерухомого майна, який повинен відповідати нормам діючого законодавства, а саме – Договір повинен бути нотаріально посвідченим. 
Посвідчити Договір нотаріально наразі неможливо, оскільки з продавцем відсутній будь-який контакт, відомо тільки його останнє місце реєстрації у Будинку, який він продавав, а саме: АДРЕСА_1 .
Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Зважаючи на те, що Позивачі не можуть розпорядитися своєю власністю – Будинком, вони змушені звернутись до суду з цим позовом.
Відповідно до п.4 прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. 
Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.
Отже, до правовідносин, стосовно укладання Договору необхідно застосовувати положення Цивільного кодексу УРСР, який діяв на час укладання Договору. 
За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст.224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі ст.15 Закону України «Про товарну біржу», біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених умов, а саме: якщо вона являє собою куплю-продаж, допущений до обороту на товарній біржі, якщо її учасники члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню.
Частина 2 ст. 9 Житлового кодексу України (в редакції, яка діяла й на час укладення Договору) передбачає, зокрема, що громадяни мають право на придбання квартир (будинків) на біржових торгах.
Тобто, чинне на момент укладання Договору законодавство, а саме ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», дозволяло укладати договори купівлі-продажу нерухомого майна за участю фізичних без нотаріального посвідчення, а тому сторони Договору скористались такою можливістю. 
Відповідно до ч.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 
Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. 
Також відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Тобто обов`язковою ознакою письмової форми є те, що сторони власноручно вчиняють підпис на відповідному документі при укладенні правочину.
Згідно з ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. 
Сторони Договору домовились про його істотні умови та виконали їх, але посвідчити нотаріально Договір можливості не має.
Відповідно до абз.4 п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що у зв`язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. 
Отже, виходячи з зазначених приписів законодавства, яке діяло на час укладання Договору, та яке діє на теперішній час, та приймаючи до уваги, що Договір укладено письмово, він підписаний сторонами, всі його умови виконані, він пройшов державну реєстрацію відповідно до чинного на той час законодавства, приходимо до висновку, що Договір був укладений правомірно з додержання вимог закону, та він є дійсним, а тому вважаю за можливе визнати Договір дійсним. 
За вказаних обставин, враховуючи такий загальний принцип засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність, очевидно, що будь - яким іншим чином, аніж визнання права власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , захистити інтереси позивача не є можливим.
Відповідно ст. ст. 13, 141 ЦПК України, судові витрати у справі відносяться на рахунок позивача.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 204, 328, 207, 210 Цивільного кодексу України, ст.ст.47, 224, 241 Цивільного кодексу УРСР від 1963 р., ст. ст. 5-8, 10, 11, 12, 13, 60,81,88, 212, 215, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :
Позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним - задовольнити.
Визнати дійсним Договір купівлі-продажу нерухомого майна який було укладено між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та зареєстрованого товарною біржою «Новий вік» 27 січня 1998 року за № 1-41.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України. Повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено з загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Л.А. ГАЙТКО