ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року	Львів	Справа № 460/14075/24 пров. № А/857/910/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючої судді Хобор Р.Б.,
суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, в м. Львові, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року, ухвалене суддею Щербаковим В.В. у місті Рівному за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у справі № 460/14075/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання бездіяльності протиправною, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, –

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання протиправним та скасування рішення № 172650009628 від 05 листопада 2024 року щодо відмови в призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” від 28 лютого 1991 року № 796-XII (далі – Закон № 796-XII) та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком зі зниженням пенсійного віку з 30 вересня 2024 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, що підтверджується посвідченням (категорії 3). У зв`язку із чим, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком, відповідно до ст. 55 Закону № 796-XII.
Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області рішенням від 05.11.2024 № 172650009628, відмовило позивачу у призначенні пенсії, виходячи з того, що період проживання або роботи позивача в зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року становить менше 3 років, а також через неврахування до страхового стажу позивача періоду роботи з 03 травня 1994 року по 12 квітня 1997 року.
Тому, на думку відповідача, позивач не має права на пенсію, відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
Позивач вважає такі дії відповідачів необґрунтованими та безпідставними, оскільки право на призначення пенсії, згідно зі ст. 55 Закону № 796-XII, підтверджується посвідченням особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та іншими документами.
17 грудня 2024 року Рівненський окружний адміністративний суд прийняв рішення, відповідно до якого позов задовольнив повністю.
Визнав протиправним та скасував рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 172650009628 від 05 листопада 2024 року щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії зі зниженням пенсійного віку, відповідно до ст. 55 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області призначити ОСОБА_1 з 30.09.2024 року пенсію за віком, згідно зі ст. 55 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”, зарахувавши період роботи, відображений у трудовій книжці № НОМЕР_1 , з 03.05.1994 по 12.04.1997 року.
Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області виплачувати ОСОБА_1 з 30.09.2024 року пенсію за віком, згідно зі ст. 55 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Приймаючи рішення у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що доводи відповідача про те, що до періоду проживання позивача у зоні гарантованого добровільного відселення не зараховано період навчання позивача з 01.09.1986 по 30.06.1989 в Олевському ПТУ № 10 Житомирської області, оскільки даний населений пункт не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення, є безпідставними, так як основним документом, що підтверджує право ОСОБА_1 на пільги та компенсації, встановлені Законом № 796-XII, є посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи. Крім того, суд зазначив, що неналежний порядок ведення трудової книжки з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, подавши апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Таку позицію обґрунтовує тим, що однією з обов`язкових умов для призначення пенсії, із застосуванням ст. 55 Закону № 796-XII, є постійне проживання або постійна робота особи у зоні гарантованого добровільного відселення станом на 1 січня 1993 року не менше 3 років. Строк такого проживання необхідно відраховувати з 26 квітня 1986 року – дати аварії на Чорнобильській АЕС, яка нерозривно пов`язана з виникненням зони гарантованого добровільного відселення.
На думку відповідача, період навчання позивача з 01 вересня 1986 року по 30 червня 1989 року в Олевському ПТУ № 10 Житомирської області не зараховується до періоду проживання в зоні радіоактивного забруднення, оскільки даний населений пункт не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення. Відтак, підтверджений строк перебування позивача у відповідній зоні станом на 1 січня 1993 року, за підрахунками відповідача, є меншим за 3 роки, що виключає право на зниження пенсійного віку.
Крім того, апелянт зазначає про відсутність у позивача необхідного страхового стажу для призначення пенсії. Зокрема, відповідач наголошує на неможливості зарахування до страхового стажу періоду роботи з 03 травня 1994 року по 12 квітня 1997 року, відображеного у трудовій книжці № НОМЕР_1 , оскільки дата прийняття на роботу не співпадає з датою наказу про прийняття, а також у трудовій книжці відсутній запис про наказ про звільнення, що свідчить про неналежне оформлення трудового стажу.
Відповідач також підкреслює, що зменшення пенсійного віку на 6 років можливе лише за одночасної наявності двох самостійних умов: початкова величина зниження на 3 роки встановлюється особам, які проживали у зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року, а додаткове зниження на 1 рік за кожні 2 роки проживання (в редакції, що діяла на момент виникнення спору) застосовується за умови проживання не менше 3 років станом на 01 січня 1993 року. Оскільки, за розрахунком ПФУ, позивач не дотримався умови щодо тривалості проживання на території зони гарантованого добровільного відселення та не підтверив належним чином страховий стаж, рішення про відмову у призначенні пенсії є законним.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з такого.
Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 є особою, яка постійно проживала на території зони гарантованого добровільного відселення (3 категорія), що підтверджується відповідним посвідченням, копія якого знаходиться з матеріалах справи.
Позивач 30.10.2024 звернувся до відповідача з письмовою заявою про призначення йому пенсії за віком на підставі ст.55 Закону № 796-XII.
За принципом екстериторіальності заяву передано на розгляд Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.
Рішенням від 05.11.2024 № 172650009628 Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області відмовлено у призначенні пенсії за віком. Підставою зазначено: період проживання або роботи станом на 1 січня 1993 року менше 3 років. До періоду проживання не зараховано період навчання з 01.09.1986 по 30.06.1989 в Олевському ПТУ № 10 Житомирської області, оскільки даний населений пункт не відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Додатково повідомлено позивача, що до загального страхового стажу не зараховано:
- період роботи з 03.05.1994 по 12.04.1997, відображений у трудовій книжці № НОМЕР_1 , оскільки дата прийняття на роботу не співпадає з наказом про прийняття, а також відсутній наказ пор звільнення.
Не погоджуюсь з правомірністю такої відмови, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно – правового спору, суд апеляційної інстанції виходить із такого. 
Частиною 1 статті 9 Закону України „Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” № 1058-ІV від 09 липня 2003 року передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду України в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
За нормою статті 26 вказаного Закону, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 01 січня 2018 року, право на призначення пенсії за віком після досягнення 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року.
Сторони не заперечують ту обставину, що на час звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії, вік позивача становив 54 роки.
Водночас, страховий стаж позивача є спірним. 
За розрахунком відповідача, страховий стаж ОСОБА_1 становить 28 років 06 місяців 09 днів, що, на думку ПФУ, є недостатнім для призначення пенсії. 
Позивач не погоджується з таким розрахунком страхового стажу та наполягає на зарахуванні до страхового стажу періоду роботи з 03 травня 1994 року по 12 квітня 1997 року, що підтверджується записами у трудовій книжці № НОМЕР_1 .
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров`я, створення єдиного порядку визначення категорії зон радіоактивного забруднення територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту населення визначені Законом № 796-XII.
Відповідно до статті 55 Закону № 796-XII, особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, пенсії надаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, за наявності відповідного страхового стажу, зменшеного на кількість років зменшення пенсійного віку, але не менше 15 років страхового стажу, зокрема, особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення, за умови, що вони за станом на 1 січня 1993 року прожили або відпрацювали у цій зоні не менше 3 років, пенсії надаються зі зменшенням пенсійного віку на 3 роки, та додатково на 1 рік за кожні 3 роки проживання, роботи, але не більше 6 років.
Початкова величина зниження пенсійного віку встановлюється лише особам, які постійно проживали або постійно працювали у зазначених зонах з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Отже, умовою для надання пенсій особам, які постійно проживали або постійно проживають чи постійно працювали або постійно працюють у зоні гарантованого добровільного відселення зі зменшенням пенсійного віку на 3 роки, та додатково на 1 рік за кожний рік проживання, роботи, але не більше 6 років, є те, що особа проживала або працювала у цій зоні не менше 3 років станом на 1 січня 1993 року.
У іншому випадку питання про зменшення пенсійного віку не розглядається.
Крім того, початкова величина зниження пенсійного віку 3 роки встановлюється особам, які постійно проживали або постійно працювали у гарантованого добровільного відселення з моменту аварії по 31 липня 1986 року незалежно від часу проживання або роботи в цей період.
Додаткове зниження пенсійного віку на 1 рік за кожні 3 роки проживання, роботи, але не більше 6 років, визначається залежно від часу проживання, роботи особи у зоні гарантованого добровільного відселення з моменту аварії.
Відповідно до статті 15 Закон № 796-XII, підставою для визначення статусу потерпілих від Чорнобильської катастрофи, які проживають або працюють на забруднених територіях, є довідка про період проживання, роботи на цих територіях.
Видача довідок про період роботи (служби) по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а також на територіях радіоактивного забруднення, про заробітну плату за цей період здійснюється підприємствами, установами та організаціями (військкоматами), а про період проживання на територіях радіоактивного забруднення, евакуацію, відселення, самостійне переселення - органами місцевого самоврядування.
Відповідно до підпункту 7 пункту 2.1 постанови правління Пенсійного фонду України затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” від 25 листопада 2005 року № 22-1 (далі - Порядок № 22-1), документами, які підтверджують право на призначення пенсії за віком зі зменшенням пенсійного віку потерпілим від Чорнобильської катастрофи є:
документи про період (періоди) проживання (роботи) на територіях радіоактивного забруднення, видані органами місцевого самоврядування (підприємствами, установами, організаціями);
посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (для осіб, які належать до категорії 3 постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи - за наявності) (при призначенні пенсії згідно зі статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи»);
Апеляційний суд встановив те, що позивач має посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи (категорія 3).
Зважаючи на те, що посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи 3 категорії видається особам, які постійно проживали або постійно працювали чи постійно навчалися на території зони гарантованого добровільного відселення, станом 01 січня 1993 року не менше 3 років, а для розгляду питання про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку значення має лише факт проживання чи праці у цій зоні, то посвідчення громадянина, який потерпів від Чорнобильської катастрофи 3 не підтверджує факт проживання чи праці позивача на території зони гарантованого добровільного відселення, станом 01 січня 1993 року не менше 3 років.
В такому випадку, до уваги приймаються довідки про період проживання чи роботи на території зони гарантованого добровільного відселення.
Для цього позивач надав довідку Рокитнівської селищної ради № 1288 від 30 жовтня 2024 року, про те, що позивач, у період з 26 квітня 1986 року по 16 листопада 1989 року, а також з 03 грудня 1991 року по даний час зареєстрований та постійно проживає в с. Сновидичі Сарненського району Рівненської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення.
Проаналізувавши довідку про період проживання позивача на території зони гарантованого добровільного відселення, а саме з 26 квітня 1986 року по 16 листопада 1989 року апеляційний суд встановив, що позивач має право на початкову величину зниження пенсійного віку на 3 роки, оскільки проживав в с. Сновидичі Сарненського району Рівненської області, яке відноситься до зони гарантованого добровільного відселення з 26.24.1986 до 31.07.1986.
Щодо часу навчання позивача в ПТУ № 10 м. Олевськ з 01 вересня 1986 року по 30 червня 1989 року, апеляційний суд встановив, що відповідач, приймаючи рішення про відмову у призначенні пенсії, не врахував весь період навчання до періоду проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення, мотивуючи це тим, що м. Олевськ не належить до радіоактивно забруднених територій. При цьому відповідач не досліджував тривалості фактичного перебування позивача в с. Сновидичі під час літніх та зимових канікул, у святкові дні та під час проходження виробничої практики.
Також, на переконання апеляційного суду, відповідач не перевірив можливість проживання позивача під час навчання за місцем реєстрації, з огляду на відстань між м. Олевськ та с. Сновидичі (позивач зазначає - 27 км), що дозволяло позивачу під час навчання проживати в с. Сновидичі.
Отже, апеляційний суд вважає, що відповідач, при розгляді заяви позивача, не надав належної правової оцінки документам, які підтверджують тривалість проживання ОСОБА_1 у зоні радіоактивного забруднення. 
Не оцінивши належним чином вищевказані обставини, відповідач дійшов передчасного висновку про відсутність у позивача необхідного трирічного строку проживання станом на 01 січня 1993 року.
Оскільки відповідач не обґрунтував належним чином відмову та не врахував сукупність наданих доказів, апеляційний суд вважає рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 172650009628 від 05 листопада 2024 року в частині визначення тривалості проживання позивача в с. Сновидичі під час навчання є необґрунтованим. 
Щодо причини відмови у призначенні пенсії, пов`язаної із незарахуванням до страхового стажу періоду роботи позивача з 03 травня 1994 року по 12 квітня 1997 року, суд встановив наступні обставини.
Згідно зі ст. 62 Закону України “Про пенсійне забезпечення”, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання вимог статті 62 Закону № 1788-ХІІ, Кабінет Міністрів України, постановою від 12.08.1993 № 637, затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок № 637), пунктом 3 якого визначено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Відповідно до пункту 18 Порядку № 637 за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, стаж роботи установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Таким чином, трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, однак у разі відсутності в ній відповідних записів та наявності неточностей, для підтвердження трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи. За відсутності документів про стаж роботи і неможливості їх одержання, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Апеляційний суд зазначає, що певні технічні неточності або помилки, допущені відповідальними особами підприємства при оформленні кадрових документів чи внесенні записів до трудової книжки, не можуть бути підставою для позбавлення особи її конституційного права на соціальний захист. Недоліки щодо дати наказу чи відсутності номера розпорядження про звільнення є виключною відповідальністю роботодавця.
Оскільки відповідач не надав жодних доказів, які б об`єктивно спростовували факт роботи позивача у цей період, відмова у зарахуванні вказаного стажу лише на підставі формальних зауважень до оформлення книжки є необґрунтованою.
Таким чином, апеляційний суд вважає, що відповідач безпідставно не врахував період роботи з 03 травня 1994 року по 12 квітня 1997 року до страхового стажу позивача. 
Отже, відповідач, приймаючи спірне рішення, діяв не на підставі та не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, а тому рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 172650009628 від 05 листопада 2024 року про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII необхідно визнати протиправним та скасувати.
При цьому, апеляційний суд звертає увагу на те, що висновок суду першої інстанції про те, що посвідчення потерпілого від Чорнобильської катастрофи є основним документом, що підтверджує тривалість проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення для цілей визначення кількості років, на які знижується пенсійний вік, відповідно до Закону № 796-XII, є помилковим.
Разом з тим, апеляційний суд вважає, що суд не наділений повноваженнями проводити розрахунки тривалості періодів проживання, чи кількості років, на яку може бути знижено пенсійний вік позивача, залежно від періодів проживання позивача в зоні гарантованого добровільного відселення, а тому висновки суду першої інстанції про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію зі зниженням пенсійного віку відповідно до статті 55 Закону № 796-XII є передчасними.
На переконання апеляційного суду, належним способом захисту порушеного права позивача, з врахуванням частини 2 статті 9 КАС України, є зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про призначення пенсії зі зниженням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону № 796-XII від 30 жовтня 2024 року, з урахуванням висновків суду, що викладені у цій постанові.
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до переконання в тому, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального права.
Отже, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги такими, що частково спростовують висновки суду першої інстанції, а тому її необхідно задовольнити частково.
Водночас, рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та прийняти постанову про часткове задоволення позову шляхом:
- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 172650009628 від 05 листопада 2024 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 ;
- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву позивача від 30 жовтня 2024 року про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону № 796-XII.
- зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області під час розгляду заяви ОСОБА_1 від 30 жовтня 2024 року:
1) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 03 травня 1994 року по 12 квітня 1997 року на посадах робочого та лісоруба в Остківському лісництві;
2) врахувати, що ОСОБА_1 має право на початкову величину зниження пенсійного віку на 3 роки, відповідно до статті 55 Закону № 796-XII;
3) врахувати, що ОСОБА_1 має право на додаткове зниження пенсійного віку на 3 роки, за умови підтвердження факту проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років станом на 01 січня 1993 року, зважаючи на висновки суду щодо віддаленості ПТУ № 10 м. Олевськ від місця проживання ОСОБА_1 та щодо зарахування до періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення періодів літніх та зимових канікул, вихідних і святкових днів під час навчання ОСОБА_1 в ПТУ № 10 м. Олевськ. 
У задоволенні інших позовних вимог необхідно відмовити.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 КАС України, суд –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області задовольнити частково.
Рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року у справі № 460/14075/24 скасувати та прийняти постанову, якою позов задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області № 172650009628 від 05 листопада 2024 року про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 30 жовтня 2024 року про призначення пенсії зі зменшенням пенсійного віку, відповідно до статті 55 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи” як особі, яка постійно проживала на території радіоактивного забруднення.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області під час повторного розгляду заяви ОСОБА_1 від 30 жовтня 2024 року:
1. Зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період роботи з 03 травня 1994 року по 12 квітня 1997 року на посадах робочого та лісоруба в Остківському лісництві.
2. Врахувати, що ОСОБА_1 має право на початкову величину зниження пенсійного віку на 3 роки, відповідно до статті 55 Закону України „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи”.
3. Врахувати, що ОСОБА_1 має право на додаткове зниження пенсійного віку на 3 роки, за умови підтвердження факту проживання в зоні гарантованого добровільного відселення не менше 3 років станом на 01 січня 1993 року, зважаючи на висновки суду щодо віддаленості ПТУ № 10 м. Олевськ від місця проживання ОСОБА_1 та щодо зарахування до періодів проживання в зоні гарантованого добровільного відселення періодів літніх та зимових канікул, вихідних і святкових днів під час навчання ОСОБА_1 в ПТУ № 10 м. Олевськ. 
У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 328 КАС України, за наявності яких постанову може бути оскаржено до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. М. Шавель