Справа № 758/8166/25 
Категорія 38 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2026 року  Подільський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді: Блащука А.М.
при секретарі: Пащелопі Д.Р.
за участі:
представника позивача: ОСОБА_6.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Києва за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-
в с т а н о в и в :
У червні 2025 позивач ОСОБА_1 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ОСОБА_2 , в якому просив суд: стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) борг за Договором позики від 27 вересня 2022 року в сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США 00 центів.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) суму судового збору в розмірі 15 140 гривень 00 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 40 000 (сорок тисяч) гривень 00 копійок.
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 27 вересня 2022 року ОСОБА_1 (далі - Позивач) на підставі Договору позики від 27 вересня 2022 року (далі - Договір позики) передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США 00 центів.
На підтвердження укладення Договору позики та його умов відповідач власноручно склав та підписав розписку від 27 вересня 2022 року, яка посвідчує передання йому
Позивачем грошової суми в розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США 00 центів (далі - сума позики).
За Договором позики відповідач прийняв на себе зобов`язання повернути Позивачу суму позики не пізніше 27 вересня 2023 року.
26 вересня 2023 року позивач та відповідач уклали Додаткову угоду до Договору позики, в якій погодили новий строк повернення суми позики, а саме не пізніше 27 вересня 2024 року.
Проте відповідач в узгоджений строк не повернув позивачу суму позики, тобто не виконав своїх зобов`язань за Договором позики.
Ухвалою судді Подільського районного суду м. Києва від 19.06.2025 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, та призначено справу в підготовче засідання.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 10.11.2025 закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті.
28.08.2025, 07.11.2025, 19.01.2026 від представника ОСОБА_2 надійшли заяви про відкладення розгляду справи. За час розгляду справи останнім не подано відзиву на позовну заяву.
06.04.2025 від представника заявника надійшла заява, про те, що договір на надання правничої допомоги між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 сплив, новий договір між нею та клієнтом не укладено оскільки останній не виходить на зв`язок.
В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити.
Відповідач, про час та місце розгляду справи оповіщався в установленому законом порядку, в судове засідання не з`явився, поважності причин неявки суду не повідомив, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження строк, відповідач відзив на позов не подавав.
Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Не допускається одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 525 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (частина перша статті 610 ЦК України).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики ) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідноз ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 27 вересня 2022 року ОСОБА_1 на підставі Договору позики від 27 вересня 2022 року передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США 00 центів.
На підтвердження укладення Договору позики та його умов відповідач власноручно склав та підписав розписку від 27 вересня 2022 року, яка посвідчує передання йому позивачем грошової суми в розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США 00 центів.
За Договором позики відповідач прийняв на себе зобов`язання повернути позивачу суму позики не пізніше 27 вересня 2023 року.
26 вересня 2023 року позивач та відповідач уклали Додаткову угоду до Договору позики, в якій погодили новий строк повернення суми позики, а саме не пізніше 27 вересня 2024 року.
Оригінали Договору позики від 27 вересня 2022 року, розписки відповідача від 27 вересня 2022 року, Додаткова угода від 26 вересня 2023 року до Договору позики, знаходяться у позивача.
Оригінал договору від 27.09.2022, оригінал розписки від 27.09.2022 та оригінал додаткової угоди від 23.09.2023 був наданий представником позивача для огляду в судовому засіданні, про що зроблено запис в протоколі судового засідання від 09.04.2026.
В пункті 3 Договору позики позивач і відповідач узгодили місце виконання цього Договору, а саме Подільській район міста Києва.
Проте відповідач в узгоджений строк не повернув позивачу суму позики, тобто не виконав своїх зобов`язань за Договором позики.
Основна сума боргу за Договором позики становить 100 000 (сто тисяч) доларів США 00 центів.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013р. у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014р. у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017р. у справі № 6-996цс17, Верховного Суду від 25 березня 2020р. у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020р. у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18) та від 21 липня 2021р. у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).
Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора) свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Схожі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013р. у справі № 6-63цс13; від 02 липня 2014р. у справі № 6-79цс14.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Надаючи оцінку наведеній вище розписці, з урахуванням наведених норм матеріального права та висновків Верховного Суду в подібних правовідносинах суд вважає доведеним факт укладання між сторонами договору позики, у вигляді боргової розписки.
На підтвердження наміру в отримання грошових коштів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики від 27 вересня 2022 року відповідно до якого позикодавець передав, а позичальник отримав у власність грошові кошти в розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США 00 центів. На підтвердження укладення Договору позики та його умов відповідач власноручно склав та підписав розписку від 27 вересня 2022 року, яка посвідчує передачу йому позивачем грошової суми в розмірі 100 000 (сто тисяч) доларів США 00 центів.
В подальшому, 26 вересня 2023 року позивач та відповідач уклали Додаткову угоду до Договору позики, в якій погодили новий строк повернення суми позики, а саме не пізніше 27 вересня 2024 року.
За змістом ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Судом встановлено, що у строк, визначений договором позики від 27.09.2022 та в подальшому змінений додатковою угодою до цього, відповідач не повернув позивачу суму позики.
25.02.2026 в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 зазначив, що з ОСОБА_2 останній познайомився в 2017 році через свого колегу. ОСОБА_2 запропонував послухати проєкт по розбудові спортивного майданчика, що викликало в нього цікавість, потім ОСОБА_4 стало відомо, що ОСОБА_5 хотів не тільки ознайомити свідка та позивача з проєктом, а ще йому були потрібні гроші для реалізації цього проєкта.
У судовому засіданні свідок ОСОБА_4 зазначив, що був знайомий з ОСОБА_1 . Він та ОСОБА_5 надали ОСОБА_1 подивитись проєкт, і після перегляду останній виявив бажання прийняти участь у підготуванні цього проєкту. В день укладення договору між позивачем і відповідачем почалась розмова про оформлення документів. На деякий час останні вийшли з кабінету, і коли повернулись повідомили, що все оформили, показали розписку такого змісту: сторони домовились про позичку коштів на один рік. Коли ОСОБА_2 та ОСОБА_4 повернулись, в руках ОСОБА_2 був паперовий пакет, вмістом якого було 10 банківських пачок, в кожній із них було 10 000 доларів. це відбувалося 27.09.2022 або 23 року, точніше рік не пам`ятає. Вказує, що пізніше ОСОБА_4 бачив текст договору позики. Відповідач не намагався повернути кошти позивачу. ОСОБА_4 спілкувався з відповідачем щодо питання повернення цього боргу, однак в один момент ОСОБА_2 видалив переписку і перестав відповідати на дзвінки. Зазначає, що ОСОБА_2 також позичав у нього кошти на різні проєкти та в подальшому їх не повернув. Надаючи відповіді зазначає, що всі ці події відбувались в офісі в ОСОБА_1 (позивача), в Печерському районні (вул. Верхогляда, 5), приблизно в обід. На момент передання грошових коштів і підписання розписки, свідок ОСОБА_4 був в іншому кабінеті в свою чергу усні домовленості велись в його присутності та в цей момент вони були втрьох.
Зазначені факти відповідачем спростовані не були.
Протягом всього часу розгляду справи в суді судом не встановлено даних, які б свідчили про повернення відповідачем всіє всієї суми заборгованості за укладеним між сторонами договором позики від 27.09.2022.
Згідно правових висновків Верховного Суду України, висловлених в постановах від 18 вересня 2013р. по справі № 6-63цс13, від 11 листопада 2015р. по справі № 6-1967цс15, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).
Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах встановлених законом.
Слід зазначити, що як Верховний Суд України, так і нині діючий Верховний Суд неодноразово формували правові позиції у подібних справах. Так, у постанові від 02 липня 2014 року (справа № 6-79цс14) Верховний Суд України зробив висновок, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. У постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1672цс16 також зазначалось, якщо особа, яка отримала позику в іноземній валюті, не виконала своїх зобов`язань, то з неї стягується сума, визначена в гривневому еквіваленті. Подібний висновок було зроблено і у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц, де вказано, що, рішення суду про стягнення з відповідача суми боргу в іноземній валюті за відсутності у позивача індивідуальної ліцензії на здійснення валютних операцій є неправомірним й недопустимим способом захисту цивільних прав, оскільки іноземна валюта у спірних правовідносинах між названими сторонами спору може бути виключно валютою боргу, втім не валютою платежу. Проте, Велика Палата Верховного Суду, розглянувши справу 373/2054/16-ц, відступила від правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-79цс14 щодо стягнення валютного боргу в гривневому еквіваленті. Так, у постанові від 16 січня 2019 року Великої Палати Верховного Суду, справа №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18 висловлена нова позиція щодо правильного застосування норм права, згідно з якою, отримавши валютну позику позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати від 04 липня 2018 року в справі №14-134цс18. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач свої зобов`язання за Договором позики виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу позику у розмірі 100 000,00 доларів США, які відповідач не повернув у строк, визначений сторонами, протилежного суду не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума позики у розмірі 100000,00 дол. США.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 15140,00грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 40000,0 грн., при цьому судом враховано, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020р. у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зазначила, що суд повинен оцінювати необхідність та розумність судових у вигляді «гонорару успіху», саме в контексті компенсації цих витрат за рахунок іншої сторони судової справи.
Аналогічним чином тлумачить це питання і Європейський суд з прав людини, висновки якого, зокрема, у рішенні (щодо справедливої сатисфакції) від 19 жовтня 2000р. у справі «Іатрідіс проти Греції» (latridis v. Greece, заява № 31107/96) свідчать, що договір, відповідно до якого клієнт погоджується сплатити адвокату як гонорар відповідний відсоток суми, якщо така буде присуджена клієнту судом, може підтверджувати, що у клієнта дійсно виник обов`язок заплатити відповідну суму гонорару своєму адвокатові, якщо така угода є юридично дійсною. Однак, угоди такого роду, зважаючи на зобов`язання, що виникли між адвокатом і клієнтом, не може зобов`язувати суд, який має оцінювати судові та інші витрати не лише через те, що вони дійсно понесені, але ураховуючи також те, чи були вони розумними.
Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
В питанні критеріїв також слід згадати висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц. Так, суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020р. у справі № 755/9215/15-ц).
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006р. у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009р. у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014р. у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015р. у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
Також, у пункті 154 рішення Європейський суд з прав людини у справі «Lavents v. Latvia» (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі ст. 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019р. у справі № 916/2102/17, від 25 червня 2019р. у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019р. у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019р. у справі № 911/739/15 та від 01 серпня 2019р. у справі № 915/237/18).
Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивно як складність цієї справи, враховуючи предмет спору, а також з огляду на приписи п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вбачає наявність підстав для часткового задоволення заяви представника позивача про стягнення з відповідача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме у розмірі 5 000 грн, що відповідає критерію реальності та розумності, та є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг.
Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору. Відповідно до квитанції № ID:1784-7577-7541-1809 від 27.05.2027 позивачем сплачено судовий збір у розмірі 15420,52 грн, який підлягає стягнення з відповідача на корить позивача.
Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 280, 282, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. ст. 15, 16, 525, 526, 545, 610, 612, 625, 1046, 1048, 1050 ЦК України, суд, -
в и р і ш и в:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ) борг за Договором позики від 27 вересня 2022 року в сумі 100 000 (сто тисяч) доларів США 00 центів.
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 ) суму судового збору в розмірі 15 140 ( п`ятнадцять тисяч сто сорок) гривень 00 копійок та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000 (п`ять тисяч) гривень 00 копійок.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне найменування сторін та інших учасників справи:
- позивач - ОСОБА_1 , адреса АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_2 ;
- відповідач - ОСОБА_2 , адреса АДРЕСА_4 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Суддя:         А.М. Блащук