П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/25241/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Окис Т.О.
Суддя-доповідач - Слободонюк М.В. 
21 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Слободонюка М.В. 
суддів: Кузьмишина В.М.  Канигіної Т.С. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернулася до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.
Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року позов задоволено частково. Зокрема:
- визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області від 09 жовтня 2025 року № 047150033761 про відмову у призначені пенсії за віком ОСОБА_1 ;
- зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01 жовтня 2025 року про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду та правової оцінки, наданої судом у рішенні;
- стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області на користь ОСОБА_1 968,96 грн. судового збору.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить його скасувати в частині покладення на відповідача обов`язку повторно розглянути її заяву про призначення пенсії за віком, з урахуванням висновків суду та правової оцінки, наданої судом у рішенні, та відмови у задоволенні решти позовних вимог, з ухваленням нового рішення у відповідній частині, а саме: 1) зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди ведення підприємницької діяльності як ФОП з 29.06.1995 по 10.05.1999, з 01.02.2000 по 04.06.2006; 2) зобов`язання Головного управління Пенсійного Фонду України в Житомирській області призначити ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 31 липня 2025 року та провести відповідні виплати, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у зарахуванні до страхового стажу спірних періодів здійснення підприємницької діяльності, не врахував особливості правового регулювання підтвердження такого стажу у відповідні періоди, а також фактичну неможливість подання окремих документів з причин, що не залежали від позивача. Крім того, на думку скаржника, суд першої інстанції обрав неефективний спосіб захисту порушеного права, обмежившись зобов`язанням відповідача повторно розглянути заяву замість прийняття рішення про призначення пенсії за наявності всіх передбачених законом підстав.
Ухвалою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03.02.2026 відкрито апеляційне провадження у даній справі та призначено справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження.
До суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить відмовити у її задоволенні, посилаючись на законність та обґрунтованість дій органу Пенсійного фонду, а також на відсутність у позивача необхідного страхового стажу для призначення пенсії.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість судового рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач 01 жовтня 2025 року звернулася до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Відповідно до принципу екстериторіальності, заява позивача розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області, який рішенням від 09 жовтня 2025 року № 047150033761 відмовив у призначенні пенсії. 
В обґрунтування свого рішення відповідач зазначив, що стаж позивача для визначення права становить 26 років 06 місяці 12 днів, проти 32 необхідних років страхового стажу. Вказав, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано період ведення підприємницької діяльності з 29 червня 1995 року по 10 травня 1999 року та з 01 лютого 2000 року по 31 грудня 2003, оскільки відсутня інформація про сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, та період ведення підприємницької діяльності з 01 січня 2004 року по 04 червня 2006 року, оскільки в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні відомості про сплату страхових внесків.
Вважаючи протиправним згадане рішення відповідача про відмову у призначенні пенсії за віком, позивач звернулася до суду.
Приймаючи оскаржуване судове рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що відмова відповідача у призначенні пенсії за віком є протиправною в частині незарахування окремих періодів підприємницької діяльності до страхового стажу позивача, оскільки такі періоди частково підтверджуються належними та допустимими доказами, які відповідно до вимог законодавства дають підстави для їх включення до страхового стажу. Водночас інші спірні періоди обґрунтовано не зараховані у зв`язку з відсутністю доказів сплати страхових внесків, у зв`язку з чим належним способом захисту порушеного права є скасування рішення пенсійного органу та зобов`язання його повторно розглянути заяву позивача з урахуванням наданої судом правової оцінки.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
У відповідності до ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з ст. 44 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості й в інших випадках, передбачених законом.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення» №1788-ХІІ від 05.11.1991 (далі також Закон №1788-ХІІ) та Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі також Закон №1058-IV) (в редакціях, чинних на час спірних правовідносин).
Відповідно до частини першої статті 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.
За змістом частини першої статті 4 цього Закону законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Частина третя статті 4 Закону № 1058-IV визначає, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Частиною першою статті 9 Закону № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Частиною 1 статті 26 Закону №1058 визначено умови призначення пенсії за віком, відповідно до якої особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Також, частиною 4 статті 24 Закону України №1058-ІV встановлено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Закон України №1058-ІV набрав чинності 01 січня 2004 року, а тому періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу, в порядку та на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 01 січня 2004 року.
Як слідує із матеріалів справи, на момент звернення із заявою про призначення пенсії ОСОБА_2 виповнилося 60 років, тобто вона досягла пенсійного віку.
При цьому, підставою незарахування з боку відповідача до страхового стажу періоду провадження позивачем підприємницької діяльності з 29 червня 1995 року по 10 травня 1999 року та з 01 лютого 2000 року по 31 грудня 2003, стало відсутність інформації про сплату страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування до Пенсійного фонду України, а періоду ведення підприємницької діяльності з 01 січня 2004 року по 04 червня 2006 року – відсутність відомостей про сплату страхових внесків у Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Оцінюючи вказані висновки відповідача колегія суддів зважає на таке.
Відповідно до змісту частин 1, 2, 4 статті 24 Закону № 1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до підпункту 1) пункту 3-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону № 1058-IV до страхового стажу для визначення права на призначення пенсії згідно із статтею 26 цього Закону включаються періоди: ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку: з 1 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно, що підтверджуються довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності; з 1 липня 2000 року по 31 грудня 2017 року включно, за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від сплаченого розміру (крім випадків звільнення від сплати єдиного внеску).
Відповідно до пункту 4 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі – Порядок №637) періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності зараховуються до стажу роботи за умови підтвердження документами про сплату страхових внесків (платіжними дорученнями, квитанціями установ банків, документами, що підтверджують поштовий переказ, інформацією Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків (за наявності), а періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, фіксованого податку, спеціального торгового патенту підтверджуються свідоцтвом про сплату єдиного податку; спеціальним торговим патентом; документами про сплату єдиного податку, фіксованого податку, придбання спеціального торгового патенту (за наявності платіжних доручень, квитанцій установ банків, документів, що підтверджують поштовий переказ).
Періоди провадження фізичною особою підприємницької діяльності можуть підтверджуватися даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 затверджений «Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»» зареєстрований в Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за № 1566/11846 (далі - Порядок № 22-1).
Пунктом 2.7 Порядку № 22-1 визначено, що до заяви про перерахунок пенсії у зв`язку з урахуванням страхового стажу (заробітної плати) після призначення пенсії, у зв`язку зі зміною кількості членів сім`ї, а також в інших випадках, які спричиняють збільшення чи зменшення розміру пенсії, надаються документи, передбачені підпунктами 2-4 пункту 2.1, пунктом 2.6 цього розділу.
Згідно із підпунктом 2 пункту 2.1 Порядку № 21-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637.
За період роботи, починаючи з 01 січня 2004 року, структурний підрозділ, відповідальний за ведення персоніфікованого обліку, надає структурному підрозділу, відповідальному за призначення пенсії, довідку з бази даних реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з абз. 3 підп. 2 п. 2.1 Розділу 2 Порядку № 22-1 період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності, крім осіб, які здійснювали підприємницьку діяльність за спрощеною системою оподаткування, з 01 липня 2000 року підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Період здійснення фізичною особою підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування до 01 січня 2004 року підтверджується спеціальним торговим патентом, або свідоцтвом про сплату єдиного податку, або патентом про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідкою про сплату страхових внесків, а з 01 січня 2004 року - довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку. Для визначення права на призначення пенсії за віком згідно зі статтею 26 Закону за період ведення підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, а також із застосуванням фіксованого податку з 01 січня 1998 року по 30 червня 2000 року включно надається довідка про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності.
Тобто, законодавець передбачив зарахування як до трудового так і до страхового стажу фізичних осіб-підприємців періоди провадження ними господарської діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування.
При цьому належними доказами, якими підприємець може підтвердити свій стаж можуть бути документи про сплату страхових внесків, а саме до 01 липня 2000 року – довідка Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків, після 01 липня 2000 року – довідка із бази даних реєстру зарахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку.
Аналогічна за змістом позиція викладена Верховним Судом у постанові від 26 жовтня 2018 року у справі №643/20104/15-а.
Отже, до страхового стажу включаються період здійснення особою підприємницької діяльності за умови підтвердження сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Зокрема, до страхового стажу зараховуються періоди здійснення підприємницької діяльності:
до 01 травня 1993 року – час роботи осіб, які займаються підприємницькою діяльністю, зараховується до трудового стажу за наявності довідки Пенсійного фонду України про сплату страхових внесків;
з 01 січня 1998 року по 31 грудня 2003 року – періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування, в тому числі із застосуванням фіксованого податку, зараховуються до трудового стажу фізичних осіб – підприємців при підтвердженні цього статусу довідкою про реєстрацію як суб`єкта підприємницької діяльності та застосування спрощеної системи оподаткування чи сплати фіксованого податку, також на підставі свідоцтва про сплату єдиного податку або спеціального торгового патента, або патента про сплату фіксованого розміру прибуткового податку з громадян, або довідки про реєстрацію особи як суб`єкта підприємницької діяльності за спрощеною системою оподаткування;
з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2017 року – періоди провадження підприємницької діяльності із застосуванням спрощеної системи оподаткування зараховуються до страхового стажу за умови сплати страхових внесків (єдиного внеску) незалежно від суми сплачених коштів, що підтверджується довідкою із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку (за формою ОК-5).
Для зарахування до страхового стажу періоду здійснення фізичною особою підприємницької діяльності на загальній системі оподаткування необхідно підтвердити сплату страхових внесків за цей період, зокрема доказом сплати є довідка із бази даних реєстру застрахованих осіб за інформацією відділу персоніфікованого обліку (за формою ОК-5).
Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, позивач на підтвердження здійснення підприємницької діяльності надає дублікат свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності – фізичної особи №1354/6, свідоцтво про державну реєстрацію фізичної – особи підприємця Серії В01 №077150, довідку про взяття на облік № 3476 від 28 липня 1997 року, лист ГУ ДПС у Дніпропетровській області (м. Дніпро) № 82460/6/04-36-24-16-11 від 23 вересня 2025 року, розрахунок зобов`язання зі сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування за 1999 рік; за 2000 рік; за 2001 рік; за 1 квартал 2003 року; за 2 квартал 2003 року. Проте названі документи не підтверджують факту сплати страхових внесків.
За таких обставин є правильними висновки суду першої інстанції, що до страхового стажу позивача має бути зараховано період здійснення підприємницької діяльності з 29 червня 1995 року по 10 травня 1999 року та з 01 лютого 2000 року по 30 червня 2000 року як такий, що підтверджено дублікатом свідоцтва про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності – фізичної особи №1354/6, свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної – особи підприємця Серії В01 №077150 та довідкою про взяття на облік № 3476 від 28 липня 1997 року.
Водночас колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для зарахування до страхового стажу періоду з 01 липня 2000 року по 04 червня 2006 року, оскільки матеріалами справи не підтверджено факту перебування позивача на спрощеній системі оподаткування та сплати страхових внесків у цей період, а подані нею документи не є належними доказами у розумінні вимог законодавства. Зокрема, надані позивачем розрахунки зобов`язання зі сплати збору на обов`язкове державне пенсійне страхування по фіксованому патенту не містять будь-яких відміток про прийняття їх відповідним державним органом, а лише відображають власноручне заповнення позивачем інформації на відповідному бланку. Будь-яких інших доказів про прийняття таких документів компетентним органом позивачем ні під час розгляду справи в суді першої інстанції ні під час її апеляційного перегляду не надано. 
Отже, в цій частині суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права, то колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 КАС України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Виходячи з принципу "належного врядування", суб`єкт владних повноважень повинен сам виправляти свої помилки і відновлювати права осіб, що звернулися до нього, і щодо яких мали місце порушення. Тим більше після того, як неправомірність рішення (дії, бездіяльності) встановлено судом.
За результатами розгляду справи, в межах предмету позову та на основі наданих сторонами доказів, судом встановлено неналежний розгляд відповідачем заяви позивача про призначення пенсії та прийняття передчасного і протиправного рішення від 09.10.2025 за № 047150033761 про відмову в призначення пенсії.
Частиною четвертою статті 245 КАС України передбачено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача-суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
Під час апеляційного перегляду справи колегія суддів встановила, що суд першої інстанції надав належну правову оцінку обставинам, які були підставою для відмови у призначенні пенсії та з якими не погодився позивач. Зокрема, виходячи із висновків суду, до страхового стажу позивача підлягає зарахуванню лише частина періоду зайняття підприємницькою діяльності, що може вплинути на загальний розмір страхового стажу, та, відповідно, і на сам факт можливості призначення пенсії за віком. При цьому, перевірка вказаних обставин та обрахунок загального розміру страхового стажу позивача є прерогативою саме органу Пенсійного фонду, а не суду.
Таким чином апеляційний суд вважає, що у зв`язку із скасуванням оскаржуваного рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії, процедура розгляду питання про призначення позивачу пенсії вважається незакінченою і пенсійний орган, реалізуючи свої законні повноваження щодо призначення пенсії, повинен повторно розглянути заяву позивача та прийняти рішення з урахуванням висновків суду. А такими висновками є, власне, необхідність зарахування до страхового стажу позивача окремих періодів здійснення нею підприємницької діяльності, визначених в мотивувальній частині судового рішення.
Отже, на думку колегії суддів, судом першої інстанції обрано належний спосіб захисту в межах спірних правовідносин, який полягає в зобов`язанні органу Пенсійного фонду повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 01.10.2025 про призначення пенсії за віком, з урахуванням правової оцінки, викладеної в рішенні.
За змістом положень статтей 9 90 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Згідно з рішення ЄСПЛ у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 року (пункт 29) статтю 6 пункт 1 Конвенції не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.
Також суд враховує Висновок № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Таким чином, оскільки ключові доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.315, ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 січня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Головуючий	 		Слободонюк М.В.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Кузьмишин В.М.    Канигіна Т.С.