Справа № 420/19426/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 березня 2026 року м. Одеса
Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Василяки Д.К., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправної бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:
До Одеського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури у якій позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльності Одеської обласної прокуратури щодо не нарахування та невиплати позивачу ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні;
стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі у розмірах двох середньомісячних заробітних плат;
стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати вихідної допомоги по день фактичного розрахунку;
стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 судові витрати, у тому числі витати на правничу допомогу.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач з 26.07.2011 року безперервно працював в органах прокуратури на різних посадах. 30.04.2020 р. наказом прокурора Одеської області від 29.04.2020 р. №793к позивача звільнено з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовими розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури), відповідний запис про що внесено до трудової книжки ОСОБА_1 . Зокрема, в день звільнення позивач перебував в тимчасовій непрацездатності: з 30 квітня 2020 року по 06 травня 2020 року (листок непрацездатності АДН 277093). Відповідно до статті 116 КЗпП України, у разі звільнення працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював - суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до листа відповіді Одеської обласної прокуратури від 14.05.2025 № 07-424ВИХ-25 на адвокатський запит від 08.05.2025 № 29749-25 «щодо надання інформації стосовно дотримання вимог статей 47, 116 КЗПП України при звільненні ОСОБА_1 , нарахування та виплати йому вихідної допомоги», у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 на день звільнення перебував у тимчасовій непрацездатності, остаточний розрахунок з ним проведено 05 травня 2020 року. Щодо виплати вихідної допомоги Одеська обласна прокуратура повідомила, що Законом України «Про прокуратуру» виплата вихідної допомоги не передбачена. На момент звернення до суду позивача з цією позовною заявою виплата вихідної допомоги, передбачена статтею 44 Кодексу Законів про працю України Одеською обласною прокуратурою не здійснена. 6. Позивач вважає, що невиплата відповідачем вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку є протиправною, порушує його права, гарантовані Конституцією України та чинним законодавством, у зв`язку із чим звернувся до суду з даним позовом. 
Ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі в порядку ч. 5 ст. 262 КАС України у письмовому провадженні.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог та зазначає, що позивача звільнено з посади та з органів прокуратури у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, через що вимога щодо визнання протиправною бездіяльності щодо не нарахування та не виплати вихідної допомоги при звільненні в зв`язку з реорганізацією органу прокуратури не підлягає задоволенню. Відтак, оскільки ні спеціальними Законами України «Про прокуратуру» та № 113-ІХ, ні ст. 44 КЗпП України не передбачено виплату вихідної допомоги прокурорам, яких звільнено відповідно до підпункту 2 п. 19 розділу ІІ Закону України № 113-ІХ, правових підстав для її виплати ОСОБА_1 у Одеської обласної прокуратури не було. Станом на дату звільнення Одеською обласною прокуратурою опрацьовано всі первинні документи, на підставі яких здійснено повний розрахунок з ОСОБА_1 та усі належні суми перераховано на картковий рахунок позивача. Одеською обласною прокуратурою без безпідставних зволікань вчинено послідовні, актині дії, направлені на проведення розрахунку з позивачем у зв`язку із його звільненням, що свідчить про відсутність у діях відповідача вини з затримки розрахунку при звільненні, а тому відсутні правові підстави для притягнення до відповідальності у вигляді покладання на Одеську обласну прокуратуру обов`язку сплатити ОСОБА_1 середній заробіток відповідно до ст. 117 КЗпП України. Також відповідач зазначає, що ні чинним на час звільнення законодавством, ні бюджетними асигнуваннями не було передбачено виплату звільненим працівникам, які не успішно пройшли атестацію вихідної допомоги тому безпосередньої вини Одеської обласної прокуратури у її невиплаті немає. До того ж рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 у справі № 420/4196/20 задоволено позовну заяву ОСОБА_1 , визнано протиправним та скасовано рішення Кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, зобов`язано Офіс Генерального прокурора призначити ОСОБА_1 додатковий день для повторного складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використанням комп`ютерної техніки, скасовано наказ Прокуратури Одеської області №793к від 29.04.2020 про звільнення ОСОБА_1 , а також поновлено його у Прокуратурі Одеської області на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області, стягнуто з Прокуратури Одеської області суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 92775,38 гривень. Допущено негайне виконання в частині поновлення та стягнення заробітної плати за один місяць – 22933,24 грн. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16.02.2021 частково задоволено апеляційні скарги Офісу Генерального прокурора та Одеської обласної прокуратури, рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 змінено. Абзац 3 викладено у наступній редакції зобов`язати Офіс Генерального прокурора призначити ОСОБА_1 додатковий (новий) день для складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички. Абзац шостий резолютивної частини рішення викладено у наступній редакції – стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 91732,96 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.10.2021 задоволено касаційні скарги Офісу Генерального прокурора та обласної прокуратури, судові рішення у справі № 420/4196/20 скасовано та відмовлено у позові ОСОБА_1 .. При цьому наказом від 25.03.2021 № 809к ОСОБА_1 поновлено на посаді прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області, який надалі, на підставі постанови Верховного Суду від 20.10.2021, скасовано наказом від 26.10.2021 № 2389к Окрім того, рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30.08.2022, залишеним в силі постановою Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24.10.2023, у справі № 420/10861/21 задоволено позов ОСОБА_1 та зобов`язано Одеську обласну прокуратуру виплатити позивачу середній заробіток за час затримки виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2020 у справі № 420/4196/20 за період з 09.09.2020 по 24.03.2021 у розмірі 141 769,12 грн (копії судових рішень додаються). Таким чином, підстави для задоволення позову ОСОБА_1 у справі № 420/19426/25 відсутні.
Ухвалою суду від 28.08.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду по справі за позовом ОСОБА_1 до Одеської обласної прокуратури про визнання протиправної бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою суду від 28.08.2025 року відмовлено в задоволенні клопотання представника Одеської обласної прокуратури про розгляд справи в порядку загального позовного провадження.
Дослідивши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, відзив на позовну заяву судом встановлено, що Наказом Прокуратури Одеської області №793к від 29 квітня 2020 року, ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідування у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» з 30 квітня 2020 року.
На звернення позивача, відповідач листом від 14 травня 2025 року за №07-424 Вих-25 повідомив, що наказом прокурора Одеської області від 29 квітня 2020 року № 793к ОСОБА_1 звільнений з посади прокурора першого відділу процесуального керівництва управління процесуального керівництва досудовим розслідуванням у кримінальних провадженнях слідчих територіального управління Державного бюро розслідувань та слідчих регіональної прокуратури Одеської області, яку він займав тимчасово на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею 5-ти річного віку ОСОБА_2 , та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" з 30 квітня 2020 року. Законність цього наказу підтверджено постановою Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 420/4196/20, якою скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2020 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до прокуратури Одеської області, Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправним та скасування вказаного наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того інформовано, що Законом України «Про прокуратуру» виплата вихідної допомоги не передбачена. В частині дотримання вимог статей 47, 116 КЗпП України повідомлено, що ОСОБА_1 перебував у тимчасовій непрацездатності з 30 квітня 2020 року до 06 травня 2020 року (листок непрацездатності АДН 277093). Після виходу з лікарняного, 07 травня 2020 року, відділом фінансування та бухгалтерського обліку обласної прокуратури ОСОБА_1 , під час підписання обхідного листа, видано роздруківку розрахункового листа за 2020 рік, в якому містяться всі реквізити визначені статтею 116 КЗпП України. Ураховуючи, що чинним законодавством не визначено форму повідомлення про нараховані та виплачені суми коштів, на виконання статті 47 КЗпП України, обласною прокуратурою ОСОБА_1 повідомлено, у передбачений законом строк, про нараховані та виплачені суми коштів, шляхом видачі роздруківки розрахункового листа за фактично відпрацьований період у 2020 році. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 на день звільнення перебував у тимчасовій непрацездатності, остаточний розрахунок з ним проведено 05 травня 2020 року. Приймаючи до уваги, що станом на 30 квітня 2020 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному, відділом роботи з кадрами прокуратури Одеської області останньому направлено лист, яким його проінформовано про видачу наказу № 793к, необхідність прибуття до кадрового підрозділу для виконання вимог статті 47 КЗпП України та заповнення на офіційному сайті НАЗК декларації за неохоплений раніше період поданими деклараціями, а також за минулий рік за визначеними формами (№ 11-457вих-20 від 30 квітня 2020 року). В подальшому, після виходу з тимчасової непрацездатності, 07 травня 2020 року, кадровим підрозділом обласної прокуратури ОСОБА_1 ознайомлено з наказом № 793 к.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України визначені Законом України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».
Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 51 Закону № 1697 прокурор звільняється з посади у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури.
Згідно з підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України від 19 вересня 2019 року № 113-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури" (далі - Закон № 113) прокурори, які на день набрання чинності цим Законом займають посади у Генеральній прокуратурі України, регіональних прокуратурах, місцевих прокуратурах, військових прокуратурах, звільняються Генеральним прокурором, керівником регіональної (обласної) прокуратури з посади прокурора на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України "Про прокуратуру" за умови настання однієї із наступних підстав, зокрема, рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації прокурором Генеральної прокуратури України, регіональної прокуратури, місцевої прокуратури, військової прокуратури.
Судом встановлено, що позивача звільнено з посади на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури) керуючись при цьому статтею 11 Закону України "Про прокуратуру", підпунктом 2 пункту 19 розділу ІІ "Прикінцеві і перехідні положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури".
Водночас, Законом України «Про прокуратуру» та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019 не врегульовано питання виплати вихідної допомоги у разі ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури, або в разі неуспішного проходження атестації.
За приписами пункту 1 частини 1 статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019 статтю 40 Кодексу законів про працю України доповнено частиною п`ятою.
Отже, відповідно до частини 5 статті 40 Кодексу законів про працю України особливості звільнення окремих категорій працівників з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої цієї статті, а також особливості застосування до них положень частини другої цієї статті, статей 42, 42-1, частин першої, другої і третьої статті 49-2, статті 74, частини третьої статті 121 цього Кодексу, встановлюються законом, що регулює їхній статус.
Суд зазначає, що внесені зміни Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-IX від 19.09.2019 в Закон України «Про прокуратуру» та Кодекс законів про працю України не встановлюють жодних обмежень щодо виплати вихідної допомоги при звільненні прокурора на підставі підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури» № 113-IX від 19.09.2019.
Проте, Кодекс законів про працю України встановлює обов`язок роботодавця виплатити працівнику вихідну допомогу у розмірі не менше середнього місячного заробітку, якщо працівника звільнено у разі змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Закон України «Про прокуратуру» є спеціальним законом, що регулює правовідносини у зв`язку із звільненням прокурорів, проте Кодекс законів про працю регулює трудові правовідносини, що виникли між працівником і роботодавцем в тій частині, що не врегульовано спеціальним законом.
Таким чином, знову ж таки, трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини.
Чинним національним законодавством закріплені правові гарантії щодо дотримання трудових прав працівника при його звільненні. Під гарантіями трудових прав працівників розуміють систему встановлених законодавством заходів щодо врегулювання питань, що пов`язані з порушенням трудового законодавства й вирішення трудових спорів робітників і службовців, направлених на захист їхніх трудових прав.
Однією з таких гарантій є виплата працівнику, який звільняється, вихідної допомоги.
Вихідна допомога - це державна гарантія, яка полягає в грошовій виплаті працівнику у випадках, передбачених законом, роботодавцем в колективному договорі або сторонами. Під вихідною допомогою зазвичай розуміють грошові суми, які виплачуються працівникові у передбачених законодавством випадках у разі припинення трудового договору з незалежних від працівника обставин.
У день фактичного звільнення із займаної посади позивачці належала до виплати вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку.
Незалежно від причини і підстави, відповідач повинен був під час звільнення дотримуватись вимог чинного законодавства України, провести звільнення працівника у порядку, визначеному законом з виплатою всіх гарантованих законодавством коштів, в тому числі і вихідної допомоги.
У постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі №823/244/16 та від 17.10.2018 у справі № 823/276/16 міститься правовий висновок, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Законом України «Про прокуратуру» не врегульовано питання виплати вихідної допомоги при звільненні працівників у зв`язку з неуспішним проходженням атестації, у зв`язку з чим до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи КЗпП України, що не заборонено спеціальним законодавством.
Разом з тим, Верховним Судом у постанові від 26.10.2023 у справі № 480/12359/21, зроблено аналогічні висновки та зазначено, що «…метою запровадження законодавцем такої виплати, як вихідна допомога, є захист працівника (службовця) у разі втрати ним роботи не за власним бажанням та не у зв`язку з неналежним її виконанням (дисциплінарним проступком). Однією з підстав надання такого захисту є невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації.
35. Суд наголосив, що метою запровадження Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» інституту атестації, було саме підтвердження здатності прокурорами виконувати повноваження на належному рівні за визначеними законом критеріями, шляхом здійснення оцінки їхньої професійної компетентності, професійної етики та доброчесності, що стосувалась, зокрема, усіх без винятку прокурорів, які мали бажання продовжувати працювати у органах прокуратури.
36. У постанові від 22.08.2023 у справі № 420/25920/21 Верховний Суд зробив висновок, що пункт 19 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» і пункт 2 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України передбачають однакові за своїм змістом підстави звільнення - невідповідність займаній посаді, що свідчить про застосовність приписів статті 44 Кодексу законів про працю України до правовідносин щодо виплати вихідної допомоги прокурору звільненому у зв`язку із рішенням кадрової комісії про неуспішне проходження ним атестації.
37. Крім того, Верховним Судом зауважено, що зміни, внесені до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» Законом № 1554-IX від 15.06.2021, виключили з пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» вказівку, що звільнення відбувається «на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру»». Проте така зміна нормативного акту в частині виключення посилання на правову підставу звільнення не змінила її фактичної підстави, якою є рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації.
38. За урахуванням правової позиції, викладеної у постанові від 22.08.2023 у справі №420/25920/21, Верховний Суд приходить до висновку що і за підстави звільнення за підпунктом 2 пункт 19 розділу II «;Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», прокурор набуває право на виплату вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку відповідно до статті 44 Кодексу законів про працю України…».
Відповідно до частини 5 статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд зазначає, що оскільки позивача звільнено на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру» (ліквідації чи реорганізації органу прокуратури, в якому прокурор обіймає посаду, або в разі скорочення кількості прокурорів органу прокуратури) та підпункту 2 пункту 19 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органі прокуратури» №113-IX від 19.09.2019 на підставі рішення кадрової комісії про неуспішне проходження атестації, то позивач набув право на виплату вихідної допомоги.
В той же час, суд зазначає, що відповідно до частини 2 ст. 85 Закону № 1697-VII, питання матеріально-побутового забезпечення та соціального захисту працівників органів прокуратури, не врегульовані цим Законом, визначаються Законом України «Про державну службу» та іншими законодавчими актами.
Згідно ч.4 ст. 87 Закону України «Про державну службу», у разі звільнення з державної служби на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті державному службовцю виплачується вихідна допомога у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Пункти 1 та 1-1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» визначають, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є:
1) скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу;
1-1) ліквідація державного органу.
З урахуванням встановлених в ході судового розгляду обставин щодо підстав звільнення позивача визначених у наказі про звільнення та вищезазначених положень законодавства, суд дійшов висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо виплати позивачу вихідної допомоги при звільненні в розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне: вказані позовні вимоги позивач пов`язував з виплатою вихідної допомоги, яка йому не виплачена.
Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 116 Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 Кодексу встановлена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні та визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.
Відповідно до абз. 3 п. 2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.
Абзацом з п. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у визначені строки є підставою для відповідальності, що передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України, у виді виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Оскільки при проведенні розрахунку при звільненні сума спірної компенсації за невикористану відпустку позивачу як учаснику бойових дій та за невикористані дні щорічної чергової оплачуваної відпустки не виплачена з вини відповідача, тому він має нести відповідальність, що передбачена ст. 117 Кодексу законів про працю України.
Верховний Суд в постанові від 18 липня 2018 року в справі № 825/325/16 дійшов висновку, що при визначенні розміру компенсації за затримку розрахунку при звільненні необхідно враховувати розмір середнього заробітку позивача, суму заборгованості (заробітну плату з урахуванням індексації), істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, те що відповідач є органом державної влади, фінансування якого здійснюється з державного бюджету, та інших обставин справи.
Висновки щодо застосування норм права, що викладені у вказаній постанові Верховного Суду, відповідно до ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
З огляду на обставини справи суд вважає передчасними вимоги про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, оскільки вихідна допомога відповідачем ще не нарахована позивачу, і, відповідно, для проведення належного розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені суд позбавлений можливості визначити істотність частки суми такої компенсації як суми заборгованості перед позивачем порівняно із середнім заробітком позивача.
З огляду на наведене такі позовні вимоги не підлягають задоволенню як передчасні.
Таким чином, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що з наведених у позовній заяві мотивів і підстав, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Згідно із ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно частини першої ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно частини другої ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, з урахуванням встановлених в ході судового розгляду обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково.
Відповідно до ч. 1 ст. 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.
Відповідно до частини третьої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Судом встановлено, що позивачем сплачено судовий збір у сумі 1211,20 грн.
Оскільки адміністративний позов підлягає задоволенню частково, суд вважає за необхідне стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві витрати по сплаті судового збору у розмірі 605,60 грн.
Керуючись ст.ст. 2, 5-9, 53, 72, 74, 76-77, 90, 139, 162, 243-246, 250, 255, 262, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України,-
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Одеської обласної прокуратури (вул. Італійська, 3, м.Одеса, 65026, код ЄДРПОУ 03528552) про визнання протиправної бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Одеської обласної прокуратури щодо ненарахування та невиплати позивачу ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні.
Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі у розмірах двох середньомісячних заробітних плат.
В іншій частині позовних вимог – відмовити.
Стягнути з Одеської обласної прокуратури за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 605,60 грн.
Беручи до уваги інтенсивність роботи та об`єктивні умови її здійснення, зокрема перебої електропостачання і тривалість повітряних тривог, текст рішення складено та підписано суддею 19.03.2026 року.
Рішення суду набирає законної сили в порядку та строки, встановлені ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду може бути оскаржено в порядку та строки, встановлені ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Д.К.Василяка