ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/9543/22 Суддя (судді) першої інстанції: Троянова О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Бєлової Л.В.,
суддів: Безименної Н.В., Файдюка В.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження у місті Києві апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом Київської обласної прокуратури до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Старшого виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинського Т.Є. про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2022 року Київська обласна прокуратура звернулася до Київського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила;
визнати протиправними дії щодо винесення постанови від 20.09.2022 у виконавчому провадженні №69877442 про стягнення виконавчого збору;
визнати протиправною та скасувати постанову старшого виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинського Т.Є. від 20.09.2022 у виконавчому провадженні №69877442 про стягнення виконавчого збору у розмірі 26000 грн.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 17 жовтня 2022 року передано адміністративну справу №320/9543/22 на розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 грудня 2022 року позовну заяву залишено без руху. 
На виконання Закону України "Про внесення зміни до пункту 2 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення", Закону України "Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду" та відповідно до Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 16.09.2024 № 399, вказану судову справу № 320/9543/22 передано Донецькому окружному адміністративному суду.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції не встановив той факт, що державний виконавець помилково при відкритті виконавчого провадження № 69877442, у зв`язку з виконанням судового рішення у справі № 320/2981/21, визначив, що резолютивна частина постанови суду у справі № 320/2981/21 за позовом ОСОБА_1 до Київської обласної прокуратури про зобов`язання вчинити дії містить задоволені позовні вимоги немайнового характеру, у зв`язку з чим безпідставно застосував положення ч. 3 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», які регулюють розмір стягнення виконавчого збору за примусове виконання рішення немайнового характеру. Як наслідок, розмір штрафу безпідставно визначений у сумі 26000,00 грн.
Апелянт стверджує, що у цьому випадку застосуванню підлягають положення ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», які визначають стягнення виконавчого збору у розмірі 10 відсотків від суми, що підлягає примусовому стягненню, оскільки постановою суду у справі № 320/2981/21 задоволені позовні вимоги майнового характеру, а саме: стягнуто заробітну плату за відповідний період. При цьому, апелянт наголошує, що орган прокуратури виконав рішення суду шляхом виплати стягувачу заробітної плати у розмірі 196781,00 грн.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Київської обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року у справі за адміністративним позовом Київської обласної прокуратури до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Старшого виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинського Т.Є. про визнання протиправними дій, визнання протиправною та скасування постанови.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити в її задоволенні та залишити без змін рішення суду першої інстанції. 
У відзиві відповідач зазначає, що стягнення коштів з державних органів виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів. Однак стягнення грошових коштів з боржника - Київської обласної прокуратури не передбачено виконавчим листом № 320/2981/21.
Також відповідач зазначає, що згідно з нормами Закону України «Про виконавче провадження» скасування постанови про стягнення виконавчого збору у ВП № 69877442 можливо лише після скасування постанови про відкриття цього виконавчого провадження, натомість апелянт не заперечує проти відкриття виконавчого провадження № 69877442 про зобов`язання провести перерахунок та виплатити грошові кошти ОСОБА_1 .
Після надходження матеріалів справи, ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10 листопада 2025 року призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до статті 311 КАС України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року у справі №320/2981/21:
визнано протиправними дії Київської обласної прокуратури, які полягають у нарахуванні та виплаті заробітної плати прокурору ОСОБА_1 починаючи з 26 березня 2020 року, в порядку та в розмірах передбачених постановою Кабінету Міністрів України №505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури», а не в порядку та в розмірах, передбачених ст. 81 Закону України «Про прокуратуру»;
зобов`язано Київську обласну прокуратуру провести перерахунок та виплату заробітної плати (посадового окладу, надбавки за вислугу років та щорічної премії за 2020 рік) прокурора ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за період з 26 березня 2020 по 07.02.2022 (день ухвалення судом рішення у даній справі), виходячи з розміру посадового окладу, розрахованого відповідно до положень статті 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням усіх встановлених у цей період надбавок і премій, з урахуванням раніше виплачених коштів. 
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 серпня 2022 року у справі №320/2981/21 скасовано рішення Київського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2022 року та ухвалено постанову, якою:
визнано протиправними дії Київської обласної прокуратури щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 заробітної плати, починаючи з 28.09.2020, у порядку та в розмірах, передбачених постановою Кабінету Міністрів України № 505 від 31.05.2012 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури»;
зобов`язано Київську обласну прокуратуру провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 заробітної плати з 28.09.2020 по 16.08.2022 у порядку та розмірах, визначених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням раніше виплачених коштів. 
Київським окружним адміністративним судом 01.09.2022 видано виконавчий лист про зобов`язання Київської обласної прокуратури провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 заробітної плати з 28.09.2020 по 16.08.2022 у порядку та розмірах, визначених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру», з урахуванням раніше виплачених коштів. 
Старшим державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сніжинським Тарасом Євгенійовичем 20.09.2022 прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження у ВП №69877442 з виконання зазначеного виконавчого листа. Стягнуто з Київської обласної прокуратури виконавчий збір у розмірі 26000 грн.
Не погодившись з постановою державного виконавця в частині стягнення виконавчого збору у розмірі 26 000,00 грн, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Отже, спірним при вирішені цієї справі є правові підстави для прийняття спірної постанови від 20.09.2022 у ВП № 69877442 в частині стягнення виконавчого збору у розмірі 26 000 грн.
Суд першої інстанції у задоволенні адміністративного позов відмовив та зазначив, що задоволенні постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.08.2022 у справі № 320/2981/21 позовні вимоги щодо нарахування та виплати вихідної допомоги є позовними вимогами немайнового характеру, оскільки їх об`єктом виступає благо, яке не підлягає грошовій оцінці, тобто не є конкретно визначеною грошовою формою, тому розмір виконавчого збору у цьому випадку мав обраховуватися на підставі ч. 3 ст. 27 Закону №1404-VIII. Отже, державний виконавець діяв на підставі та в межах своїх повноважень.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно з частиною першою статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Правовідносини щодо примусового виконання рішення суду та інших органів у виконавчому провадженні державними та приватними виконавцями врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII) та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція №512/5).
Згідно зі ст. 1 Закону № 1404-VІІІ, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону №1404-VІІІ визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Відповідно до частини 1 статті 5 Закону № 1404-VIII примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та, у передбачених цим Законом випадках, на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Частиною 1 ст.18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії
За приписами частини першої статті 26 Закону №1404-VIII визначено, що державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Відповідно до частин 1-4 статті 27 Закону №1404, виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
За примусове виконання рішення немайнового характеру виконавчий збір стягується в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - фізичної особи і в розмірі чотирьох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
Стягнутий виконавчий збір перераховується до Державного бюджету України протягом трьох робочих днів з дня надходження на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби.
Відповідно до пункту 3 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються, з-поміж іншого, ціна позову, обґрунтований розрахунок суми, що стягується, - якщо у позовній заяві містяться вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної оскаржуваним рішенням, діями, бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.
Майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.
Отже, будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.
Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися у ціні заявленого позову.
Натомість, до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 907/9/17, від 25 серпня 2020 року у справі № 910/13737/19, від 14.09.2022 року у справі №280/9443/21.
Судом першої інстанції достовірно встановлено, що спірну постанову державним виконавцем прийнято на підставі виконавчого листа від 01.09.2022, виданого на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.08.2022 у справі № 320/2981/21, якою задоволено позовні вимоги, зокрема, щодо зобов`язання Київської обласної прокуратури провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 заробітної плати з 28.09.2020 по 16.08.2022 у порядку та розмірах, визначених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням раніше виплачених коштів.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що задоволені постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16.08.2022 у справі № 320/2981/21 позовні вимоги щодо перерахунку та виплати ОСОБА_1 заробітної плати з 28.09.2020 по 16.08.2022 у порядку та розмірах, визначених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» є немайновими позовними вимогами, оскільки їх об`єктом виступає благо, яке не підлягає грошовій оцінці, тобто не є конкретно визначеною грошовою формою, тому розмір виконавчого збору мав обраховуватися на підставі ч. 3 ст. 27 Закону №1404-VIII.
З огляду на викладене, державний виконавець діяв на підставі та в межах своїх повноважень, отже позовні вимоги позивача є безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню.
Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14 вересня 2022 року у справі №280/9443/21, колегія суддів не враховує, оскільки висновки Верховного Суду викладені за інших фактичних обставин справи, порівняно з обставинами справи, яка розглядається. 
Так, у справі №280/9443/21 спірні постанови про стягнення виконавчого збору, визначеного на підставі ч. 3 ст. 27 Закону №1404-VIII (немайновий спір), прийняті державним виконавцем у зв`язку з виконанням судового рішення щодо зобов`язання Запорізької обласної прокуратури здійснити нарахування та виплату на користь позивача вихідної допомоги при звільненні в розмірі 24517,92 гривень, тобто є майновими позовними вимогами, оскільки їх об`єктом виступає благо, яке підлягає грошовій оцінці, відповідно, сума виконавчого збору у такому випадку мала обраховуватися з урахуванням суми грошового забезпечення, яку рішенням суду зобов`язано перерахувати та виплатити.
Натомість, як зазначалось, у справі, що розглядається, державний виконавець у спірній постанові визначив суму виконавчого збору за примусове виконання судового рішення, яким задоволено позовні вимоги немайнового характеру, тобто без конкретної суми грошових коштів.
Доводи апеляційної скарги жодним чином не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права, тому не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи викладене, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно з положеннями статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до вимог статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, обставини справи встановлено повно та досліджено всебічно.
Заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 243, 315, 316, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд
П О С Т АН О В И В:
Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 28 травня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту ухвалення та може бути оскаржена протягом 30 днів, з урахуванням положень ст. 329 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду. 

Головуючий суддя Л.В. Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

В.В. Файдюк