Справа № 161/17283/23 
Провадження № 2/161/2302/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2026 року м. Луцьк
Луцький міськрайонний суд Волинської області
в складі: головуючого судді Мазура Д.Г.,
за участі секретаря судового засідання Дручок О.М.,
представника відповідача 2 адвоката Бордюженко Е.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Луцького міськрайонного суду Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання договорів недійсними,

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2023 позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Хомич О.В. звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання договорів недійсними.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у 1999 році для потреб сім`ї позивача за спільні кошти ОСОБА_1 та її мати ОСОБА_2 придбали земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , яка згідно договору купівлі- продажу Р №4-1307 від 1999 року була зареєстрована на покупця ОСОБА_2 .. В подальшому за їхні спільні кошти на цій земельній ділянці було збудовано житловий будинок, а тому вона з матір`ю набула права спільної сумісної власності на спірне майно. 19 квітня 2016 земельну ділянку та житловий будинок було відчужено на підставі договору дарування укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк В.А. та зареєстровано в реєстрах АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 .
При цьому, ОСОБА_1 не надавала свою згоду на вчинення даного правочину, а про відчуження спірного майна вона дізналася восени 2021 року.
Представник позивача зазначає, що ОСОБА_1 протиправно було позбавлено права власності на її майно, а тому просить суд визнати об`єктами спільної сумісності власності: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 та земельну ділянку площею 0,0778 га, кадастровий номер 0710100000:31:076:001, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 , а також, визнати недійсним договір дарування житлового будинку від 19 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 926, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н.А., та договір дарування земельної ділянки від 19 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований в реєстрі за № 923, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н.А.
09 жовтня 2023 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 20 жовтня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.
20 жовтня 2023 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів з КП «Волинська обласна клінічна лікарня».
27 листопада 2023 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача 2 ОСОБА_3 - адвоката Бордюженка Е.Р. про витребування доказів.
27 листопада 2023 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача 2 ОСОБА_3 - адвоката Бордюженка Е.Р. про залишення без руху позовної заяви.
05 грудня 2023 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області визнано необґрунтованою заяву представника відповідача ОСОБА_3 - адвоката Бордюженка Е.Р. про відвід судді Пушкарчук В.П.. Вирішення питання про відвід головуючого судді Пушкарчук В.П. від розгляду справи № 161/17283/23 передано судді, який визначається у порядку встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України.
07 грудня 2023 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області суддею Філюк Т.М. відмовлено у задоволенні заяви представника відповідача 2 ОСОБА_3 - адвоката Бордюженка Е.Р. про відвід судді Пушкарчук В.П..
12 грудня 2023 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_4 про призначення судово-психіатричної експертизи. Зупинено провадження у справі на час проведення експертизи.
26 лютого 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області поновлено провадження у справі та призначено судове засідання.
17 березня 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_4 про призначення судово-психіатричної експертизи.
17 березня 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
30 квітня 2025 Розпорядженням керівника апарату № 162/01-06 щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи у зв`язку зі звільненням у відставку судді Луцького міськрайонного суду Волинської області ОСОБА_5 , здійснено повторний автоматичний розподіл вищевказаної цивільної справи між суддями, відповідно до якого дану справу передано для розгляду судді Мазуру Д.Г.
02 травня 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області суддею Мазуром Д.Г. позовну заяву прийнято до розгляду, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено провести 27 травня 2025 о 10 год. 30 хв.
04 липня 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області було частково задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_4 про призначення комплексної психіатричної експертизи. 
12 серпня 2025 постановою Волинського апеляційного суду - ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2025 року про призначення комплексної судової психіатричної експертизи скасовано, а матеріали справи направлено для продовження розгляду до Луцького міськрайонного суду Волинської області.
29 вересня 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
06 листопада 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача Полюшко А.М. про призначення судово-психіатричної експертизи.
15 листопада 2023 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача 2 ОСОБА_3 адвоката Е.Р. Бордюженко, в якій позов заперечує, вважає його безпідставним та необґрунтованим. Вказує, що режим спільної сумісної власності поширюється на майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї. Проте, позивач не надала будь – яких доказів, які б свідчили про набуття позивачем спірного майна у спільну сумісну власність. Зазначає, що договори дарування, які оспорюються у даній справі, були предметом розгляду у інших судових справа, які перебували на розгляді у Луцькому міськрайонному суді Волинської області. У даній справі відсутні докази порушення прав ОСОБА_1 , оскільки відсутні докази спільного проживання із ОСОБА_2 або ж інвестування у спірне майно грошових коштів. Також вказує на суму понесених витрат на професійну правничу допомогу відповідачем ОСОБА_3 ..
Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять задовольнити.
Відповідач 1 та представник відповідача 1 адвокат Андріяш Н.В., в судове засідання не з`явилась, належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, клопотань чи заяв на адресу суду не надходило. Під час розгляду справи представник відповідача 1 адвокат Андріяш Н.В. надавала відповідні пояснення по справі з приводу визнання заявленого позову.
Представник відповідача 2 ОСОБА_3 адвокат Бордюженко Е.Г. в судовому засіданні проти вимог та доводів позивача заперечила з підстав, які викладені у відзиві на позовну заяву, просила в задоволенні позову відмовити, зокрема, із застосуванням строків позовної давності. 
Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши надані сторонами докази, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, доходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , згідно свідоцтва про народження НОМЕР_1 .
19 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н.А., зареєстрований в реєстрі за №926. За цим договором ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 безоплатно в дар житловий будинок /літер А-2 / з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 .
Цього ж дня, 19 квітня 2016 року, між сторонами укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ариванюк Н.А., зареєстрований в реєстрі за №923. За цим договором ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 безоплатно в дар земельну ділянку площею 0,0778 га (у тому числі за земельними угіддями: 0,0064 га – капітальна, 0,0166 га – капітальна, 0,0544 га – прибудинкова територія), кадастровий номер 0710100000:31:076:0001, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 . Цільове призначення земельної ділянки – для обслуговування житлового будинку.
Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості вартість житлового будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_4 складає 3259085,64 грн.
Як визначено статтею 16 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилалась на те, що спірна земельна ділянка була придбана для її потреб та користування, однак право власності на неї було зареєстровано на її матір ОСОБА_2 .. У подальшому на зазначеній земельній ділянці було збудовано житловий будинок, будівництво якого, за твердженням позивача, здійснювалося за спільні кошти її і ОСОБА_2 , при цьому, вклад сторін у будівництві будинку був рівнозначним. Посилаючись на ці обставини, позивач просила визнати спірне майно об`єктом спільної сумісної власності.
Відповідно до частини першої статті 368 Цивільного кодексу України, спільною сумісною власністю є власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності. 
Згідно ч. 4 статті 368 ЦК України, майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України та частиною 1 статті 120 Земельного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім, багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового використання в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. (ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України).
Згідно з положеннями статей 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Саме на позивача покладається обов`язок доведення факту внесення коштів у придбання земельної ділянки або участі у фінансуванні будівництва спірного житлового будинку.
Однак, позивачем не подано жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що земельна ділянка була придбана за її кошти чи за спільні кошти сторін, а також, що будівництво житлового будинку здійснювалося за рахунок їх спільних фінансових вкладень або спільної праці. Самі лише пояснення позивача про спільність вкладень не можуть вважатися належним доказом у розумінні статей 76–78 ЦПК України.
При цьому, суд не вважає за можливе взяти до уваги твердження ОСОБА_1  про те, що вказана земельна ділянка була придбана за її кошти чи за спільні кошти з ОСОБА_3 , а також, що будівництво житлового будинку здійснювалося за рахунок їх спільних коштів, оскільки належних та допустимих доказів цих обставин позивачем суду не надано.
За таких обставин суд доходить до висновку, що позивачем не доведено факту виникнення між сторонами права спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно. Відсутність доказів спільного набуття або створення майна виключає можливість застосування правового режиму спільної сумісної власності.
У зв`язку з викладеним суд вважає позовні вимоги про визнання спірного майна об`єктом спільної сумісної власності необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо вимоги про визнання договорів дарування недійсними.
Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Договір дарування нерухомої речі відповідно до приписів ч. 2 ст. 719 ЦК України укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно ч. 1-3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Позовні вимоги мотивовані тим, що на момент укладення оскаржуваних правочинів у ОСОБА_2 в зв`язку із хворобою (онкологічна хвороба) та активними медикаментозним втручанням, під впливом вказаних обставин, вона не могла усвідомлювати зміст і значення своїх дій, не могла ними керувати та оцінювати наслідки, які настануть в результаті таких дій. В зв`язку з цим, позивач просила визнати оскаржувані правочини недійсними на підставі частини 1 статті 225 ЦК України. 
Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України призначення експертизи судом за клопотанням однієї із сторін є обов`язковим, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.
За клопотанням представника позивача ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.12.2023 у цій справі № 161/17283/23 було призначено судово-психіатричну експертизу, проведення якої було доручено судовим експертам Львівської філії судово-психіатричних експертиз Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України», призначена експертиза не була проведена у зв`язку з її несплатою позивачем.
З матеріалів справи також убачається, що після повернення справи експертною установою без виконання судової експертизи у зв`язку з не проведенням оплати представник позивача ОСОБА_4 повторно 13.01.2025 року подала клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи.
17 березня 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області у задоволенні клопотання було відмовлено з покликанням на обставини, зазначені вище щодо несплати коштів за проведення експертизи та наявності на виконанні судової психіатричної експертизи стосовно ОСОБА_2 для встановлення аналогічних обставин у іншій справі та направленням у зв`язку з цим усіх необхідних медичних документів експертній установі.
04 липня 2025 ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області було задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_4 та призначено комплексну психіатричну експертизу.
12 серпня 2025 постановою Волинського апеляційного суду - ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 04 липня 2025 року про призначення комплексної судової-психіатричної експертизи скасовано та матеріали справи направлено для продовження розгляду до Луцького міськрайонного суду Волинської області.
Свій висновок апеляційний суд мотивував тим, що ухвала суду про призначення у справі судово психіатричної експертизи залишена без виконання у зв`язку з несплатою позивачем її вартості, наявність ухвали суду про відмову у призначенні експертизи за повторним клопотанням сторони позивача, подання представником позивача чергового клопотання про призначення експертизи аналогічного змісту за відсутності нових обставин створює негативний вплив на динаміку цивільного процесу у даній справі шляхом невиправданого зволікання. 
Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
28 жовтня 2025 представник позивача адвокат Полюшко А.В. подав клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи, яке за своєю суттю є аналогічним попереднім клопотанням про призначення судово-психіатричної експертизи, а тому судом було відмовлено у його задоволенні. 
Суд констатує, що укладаючи оспорювані договори дарування, сторони у вступних частинах таких договорів ствердили, що вони уклали ці договори діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені ними правочини.
Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Докази, які б підтверджували наявність умови визнання договорів дарування недійсними, передбачену ч. 1 ст. 225 ЦК України, матеріали справи не містять.
За встановлених обставин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання договорів недійсними у зв`язку з їх недоведеністю.
Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог через їх необґрунтованість, заява про застосування строків позовної давності не підлягає окремому дослідженню та застосуванню.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.
З врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання договорів недійсними відмовити.
Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду

Дата складення повного рішення 20 березня 2026 року.

Учасники справи:
Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_5 , паспорт НОМЕР_2 .
Відповідач 1: ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_6 , паспорт НОМЕР_3 .
Відповідач 2: ОСОБА_3 , адреса проживання: АДРЕСА_1 , паспорт НОМЕР_4 .

Суддя Луцького міськрайонного суду
Волинської області Д.Г. Мазур