ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2026 року 
м. Київ

справа № 946/1989/23
провадження № 61-14151св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - Саф`янівська сільська рада Ізмаїльського району Одеської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 
від 26 грудня 2024 року у складі судді Смокіної Г. І., додаткове рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 лютого 2025 року у тому ж складі суду та постанови Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Вадовської Л. М., Погорєлової С. О.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (далі - Саф`янівська сільська рада) про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що розпорядженням Саф`янівської сільської ради від 29 січня 2021 року № 15/ко-2021 вона була прийнята на посаду секретаря керівника загального відділу Саф`янівської сільської ради 
22 грудня 2022 року відповідач прийняв рішення № 3693- VІІІ «Про внесення змін в структуру та штатну чисельність Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області». 
03 січня 2023 року вона отримала попередження про наступне вивільнення від 26 грудня 2022 року № 359 у зв`язку зі скороченням її посади. 
Роботодавець запропонував їй посаду спеціаліста із земельних питань управління земельних ресурсів та екології в Озернянському старостинському окрузі, від якої вона відмовилася, оскільки згідно з рішенням Саф`янівської сільської ради 
від 22 грудня 2022 року № 3693-VІІІ у всіх старостинських округах вводилася посада головного спеціаліста відділу «Центр надання адміністративних послуг» Саф`янівської сільської ради, на зайняття якої вона мала переважне право, у зв`язку з чим, того ж дня вона звернулася до відповідача з відповідною заявою.
Надалі їй стало відомо, що посаду головного спеціаліста відділу «Центр надання адміністративних послуг» Саф`янівської сільської ради запропонували 
ОСОБА_2 , яка є студенткою І курсу заочної форми навчання та працює у Саф`янівській сільській раді з 01 лютого 2021 року.
Водночас відповідач не врахував, що на вказану посаду призначають особу з повною вищою освітою за освітнім кваліфікаційним рівнем магістра/спеціаліста та стажем роботи, визначеним законом для цієї категорії посад. 
Рішенням Саф`янівської сільської ради двадцять п`ятої сесії восьмого скликання від 22 лютого 2023 року № 3811-VІІІ «Про внесення змін в структуру та штатну чисельність Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області» року було змінено назву посади «головний спеціаліст відділу «Центр надання адміністративних послуг»» на «інспектор відділу «Центр надання адміністративних послуг»». 
24 лютого 2023 року позивачці запропонували посади: інспектор відділу «Центр надання адміністративних послуг» (Ларжанський старостинський округ); головний спеціаліст Центру надання адміністративних послуг (Муравлівський старостинський округ); завідувач військово-обліковим бюро Саф`янівської сільської ради (Старонекрасівський старостинський округ); спеціаліст із земельних питань управління земельних ресурсів та екології (Каланчацький старостинський округ). 
Вона погодилася на посаду інспектора відділу «Центр надання адміністративних послуг» (Ларжанський старостинський округ), однак їй повідомили, що на зазначену посаду погодилася також і інша особа, а тому вирішувати питання про призначення на посаду буде конкурсна комісія. 
Надалі їй стало відомо, що 27 лютого 2023 року за її відсутності відбулося засідання конкурсної комісії, яка дійшла висновку про те, що оскільки посада інспектора відділу «Центр надання адміністративних послуг» передбачає роботу в інтегрованій інформативній програмі «Соціальна громада», то на зазначену посаду доцільно призначити особу, яка вже ознайомлена з принципами роботи в цій програмі. 
Розпорядженням Саф`янівської сільської ради від 03 березня 2023 року 
№ 70/ко-2023 позивачку звільнено з роботи у зв`язку зі скороченням її посади та штатної чисельності на підставі пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). 
Посилаючись на те, що відповідач не виконав свого обов`язку щодо працевлаштування позивачки, зокрема не запропонував їй усіх вакантних посад, які з'явилисяпротягом двохмісяців іякі існувалина деньїї звільнення; отримавшизгоду напереведення напосаду інспекторавідділу «Центрнадання адміністративнихпослуг» (Ларжанськийстаростинський округ), відповідач незаконнозвільнив її, а також не врахував, що вона має досвідроботи ворганах місцевогосамоврядування з2015 року, дві вищіосвіти та є соціально незахищеною особою, ОСОБА_1 просила судвизнати незаконним та скасувати розпорядження Саф`янівської сільської ради від 03 березня 2023 року № 70/ко-2023, поновити її на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 233 267,31 грн та 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано незаконним та скасовано розпорядження Саф`янівської сільської ради від 03 березня 2023 року № 70/ко-2023 про звільнення ОСОБА_1 , секретаря керівника загального відділу Саф`янівської сільської ради, у зв`язку зі скороченням посади та штатної численності на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. 
Поновлено ОСОБА_1 на посаді секретаря керівника загального відділу Саф`янівської сільської ради.
Стягнено з Саф`янівської сільської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 233 267,31 грн.
Стягнено з Саф`янівської сільської ради на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на порушення вимог 
статті 49-2 КЗпП України з 22 лютого 2022 року до 22 лютого 2023 року роботодавець не запропонував позивачці посаду головного спеціаліста відділу «Центр надання адміністративних послуг», зокрема й у Ларжанському старостинському окрузі. 
Зважаючи на те, що звільнення ОСОБА_1 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, суд першої інстанції дійшов висновку, що на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період 
з 03 березня 2023 року до 26 грудня 2024 року у розмірі 233 267,31 (489,03 грн - середньоденний заробіток х 477 грн - кількість робочих днів) грн.
Крім того, внаслідок порушення трудових прав, позивачка зазнала моральних страждань, а тому на її користь підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 5 000,00 грн, що відповідає засадам розумності та справедливості. 
Додатковим рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 20 лютого 2025 року стягнено з Саф`янівської сільської на користь ОСОБА_1 15 001,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Стягнено з Саф`янівської сільської ради в дохід держави судовий збір в сумі у розмірі 3 674,67 грн.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка надала належні докази на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу (20 000,00 грн), які вона понесла у зв`язку з розглядом справи. 
Зважаючи на те, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково, суд дійшов висновку про те, що відшкодуванню відповідачем на її користь підлягають витрати на професійну правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 15 001,00 грн, а також стягненню з Саф`янівської сільської ради у дохід держави підлягає судовий збір у розмірі 3 674,67 грн. 
Постановою Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року апеляційну скаргу Саф`янівської сільської ради задоволено частково.
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2024 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено.
Стягнено з Саф`янівської сільської ради на користь ОСОБА_1 , середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 223 261,32 грн.
У решті вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивачки відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, а тому на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 березня 2023 року до 26 грудня 2024 року, суд першої інстанції погодився з наданим позивачкою розрахунком, який виконаний шляхом множення розміру середньоденного заробітку (489,03 грн) на кількість робочих днів вимушеного прогулу (477 днів), що становить - 233 267,31 грн.
Водночас відповідно до пунктів 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок), нарахування середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу проводиться, виходячи із заробітної плати за два останні повні місяці роботи, які передували місяцю звільнення.
Оскільки, середньомісячна заробітна плата позивачки становила 10 269,61 грн, то на її користь підлягав стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу 
(21 місяць та 23 дні) у розмірі 223 261,32 грн.
Постановою Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року апеляційну скаргу Саф`янівської сільської ради задоволено частково.
Додаткове рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 
від 20 лютого 2025 року в частині визначення розміру судового збору, який підлягає стягненню у дохід держави, змінено.
Стягнено з Саф`янівської сільської ради у дохід держави судовий збір у розмірі 3 574,67 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що встановивши, що ОСОБА_1 подала заяву про ухвалення додаткового рішення у встановлений законом строк, а саме 27 грудня 2025 року, суд першої інстанції мав підстави для ухвалення додаткового судового рішення за відповідною заявою позивачки.
Оскільки загальна сума стягнення за наслідками перегляду справи в апеляційному порядку зменшена не суттєво, а в решті рішення суду першої інстанції залишено без змін, апеляційний суд дійшов висновку про те, що визначений місцевим судом розмір витрат на професійну правничу допомогу (15 001,00 грн), який підлягає відшкодуванню відповідачем на користь позивачки, відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на підставу, предмет та ціну позову, а також складність справи та позиції учасників справи.
Суд зменшив розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача у дохід держави, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог ОСОБА_1 .
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У листопаді 2025 року Саф`янівська сільська рада звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2024 року, додаткове рішення цього ж суду від 20 лютого 2025 року та постанови Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 28 серпня 2024 року у справі № 641/1334/23, від 22 січня 2021 року у справі № 303/798/17, та інших (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, неправильно застосував статтю 49-2 КЗпП України щодо початку перебігу двомісячного строку, протягом якого працівнику мають бути запропоновані усі вакантні посади.
Посада головного спеціаліста відділу «Центр надання адміністративних послуг» була замінена посадою інспектор відділу «Центр надання адміністративних послуг» (Ларжанський старостинський округ) протягом двомісячного строку з дня попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення (01 січня 2023 року до 03 березня 2023 року), а саме, 22 лютого 2023 року відповідно до останніх змін до структури Саф`янівської сільської ради, внесених рішенням Саф`янівської сільської ради від 22 лютого 2023 року № 3811-VIII. Зазначена посада була запропонована позивачці 23 лютого 2023 року, тобто протягом двомісячного строку з дати, коли її було попереджено про наступне вивільнення. 
Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що на порушення норм трудового законодавства, Саф`янівська сільська рада не запропонувала позивачці посаду головного спеціаліста відділу «Центр надання адміністративних послуг» (Ларжанський старостинський округ), оскільки зазначена посада підлягала скороченню відповідно до рішення Саф`янівської сільської ради 
від 22 лютого 2023 року від 22 лютого 2023 року № 3811-VIII, тобто до закінчення двомісячного строку з дня попередження ОСОБА_1 про наступне вивільнення. 
Вирішуючи позовні вимоги, суди не врахували, що скорочення стосувалося 32 осіб у 16 колишніх сільських радах, що увійшли до складу Саф`янівської сільської ради як старостинські округи з новою штатною структурою. А тому, ще 23 грудня 2022 року на підставі розпорядження Саф`янівського сільського голови 
№ 145/А-2022 «Про попередження про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням чисельності та штату апарату та виконавчих органів Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області», більшість працівників, посади яких підлягали скороченню, отримали попередження та пропозиції щодо працевлаштування. Черговість надання згоди на працевлаштування та зайняття вакантних посад суди не дослідили. 
28 лютого 2023 року ОСОБА_1 отримала останні пропозиції щодо вільних посад у Саф`янівській сільській раді, а отже, роботодавець виконав свій обов`язок щодо працевлаштування позивачки. 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не звернув уваги на допущені місцевим судом порушення норм процесуального права, зокрема безпідставне затягування судом розгляду справи, оскільки рішення по суті спору було проголошене у судовому засіданні 26 грудня 2024 року, тобто фактично через 10 місяців після дослідження доказів та виходу суду до нарадчої кімнати. Такі дії суду призвели до безпідставного значного завищення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
На порушення вимог статті 270 ЦПК України суд першої інстанції доповнив оскаржуване судове рішення абзацом щодо допущення до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць, шляхом виправлення описки.
Крім того, повний текст оскаржуваного судового рішення від 26 грудня 2024 року Саф`янівська сільська рада отримала лише 03 лютого 2025 року, що вказує на порушення судом вимог частини шостої статті 259 ЦПК України. 
Суд першої інстанції порушив порядок ухвалення додаткового рішення, оскільки всупереч вимогам частини третьої статті 270 ЦПК України розглянув заяву позивачки про ухвалення додаткового рішення від 27 грудня 2024 року лише 20 лютого 2025 року.
У листопаді 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Мінаєв Д. Д., у якому позивачка просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
У відзиві позивачка зазначила, що попередній орієнтовний розмір судових витрат, які вона понесла у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції складає 10 000,00 грн. Детальний розрахунок судових витрат та докази на підтвердження їх розміру надасть у встановлений законом строк. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 12 листопада 2025 року касаційну скаргу Саф`янівської сільської ради на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2024 року, додаткове рішення цього ж суду від 20 лютого 2025 року та постанови Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 
Ухвалою Верховного Суду від 05грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою Саф`янівської сільської ради з підстав визначених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області матеріали цивільної справи № 946/1989/23; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У січні 2026року матеріали справи № 946/1989/23 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення. 
Фактичні обставини справи
Суди попередніх інстанцій встановили, що розпорядженням Саф`янівської сільської ради від 29 січня 2021 року № 15/ко-2021 ОСОБА_1 була прийнята на посаду секретаря керівника загального відділу Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області (т. 1 а. с. 24 - 26).
Рішенням Саф`янівської сільської ради двадцять третьої сесії восьмого скликання від 22 грудня 2022 року № 3693-VІІІ «Про внесення змін в структуру та штатну чисельність Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області» внесено зміни у структуру та штатну чисельність Саф`янівської сільської ради, зокрема скорочено посади: діловод загального відділу - 16 шт. од., секретар керівника - 16 шт. од., введено посаду головний спеціаліст відділу «Центр надання адміністративних послуг» у кількості 16 шт. од. (т. 1 а. с. 22);
Розпорядженням голови Саф`янівської сільської ради Н. Тодорової від 23 грудня 2022 року № 145/А-2022 «Про попередження про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням чисельності та штату апарату та виконавчих органів Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області» зобов`язано начальника відділу організаційно-кадрової роботи до 27 грудня 2022 року повідомити про наступне звільнення за скороченням чисельності та штатних одиниць, вручити попередження про наступне вивільнення працівникам, зокрема ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 56);
03 січня 2023 року ОСОБА_1 було попереджено про наступне вивільнення та запропоновано їй посаду спеціаліста з земельних питань управління земельних ресурсів та екології (Озернянський старостинський округ) (т. 1 а. с. 9). 
Рішенням Саф`янівської сільської ради двадцять п`ятої сесії восьмого скликання від 22 лютого 2023 року № 3811-VІІІ «Про внесення змін в структуру та штатну чисельність Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області» внесено зміни до рішення Саф`янівської сільської ради двадцять третьої сесії восьмого скликання від 22 грудня 2022 року № 3693-VІІІ «Про внесення змін в структуру та штатну чисельність Саф`янівської сільської ради Ізмаїльського району Одеської області», зокрема скорочено посаду головного спеціаліста відділу «Центр надання адміністративних послуг» у кількості 8 шт. од. та створено посаду інспектора відділу «Центр надання адміністративних послуг» у кількості 8 шт. од. (т. 1 а. с. 60);
24 лютого 2023 року позивачці запропоновано вакантні посади: 1) інспектор відділу «Центр надання адміністративних послуг» (віддалене робоче місце Ларжанського старостинського округу); 2) головний спеціаліст відділу «Центр надання адміністративних послуг» (Муравлівський старостинський округ); 3) завідувач військово-обліковим бюро Саф`янівської сільської ради (Старонекрасівський старостинський округ»); 4) спеціаліст з земельних питань управління земельних ресурсів та екології Саф`янівської сільської ради (Каланчакський старостинський округ). 
ОСОБА_1 погодилася обійняти посаду інспектора відділу «Центр надання адміністративних послуг» (Ларжанський старостинський округ) (т. 1 а. с.17);
27 лютого 2023 року комісія з працевлаштування розглянула питання щодо працевлаштування ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та вирішила призначити 
на посаду інспектора відділу «Центр надання адміністративних послуг» ОСОБА_2 ; ОСОБА_1 - запросити на засідання комісії 28 лютого 2023 року та запропонувати їй посаду адміністратора відділу «Центр надання адміністративних послуг» Саф`янівської сільської ради (т. 1 а. с.19 - 20);
Розпорядженням голови Саф`янівської сільської ради Н. Тодорової від 27 лютого 2023 року № 67/ко-2023 ОСОБА_2 з 28 лютого 2023 року переведено на посаду інспектора відділу «Центр надання адміністративних послуг» (а. с. 77).
28 лютого 2023 року комісія з працевлаштування запропонувала позивачці посаду адміністратора відділу «Центр надання адміністративних послуг» Саф`янівської сільської ради (т. 1 а. с. 78).
03 березня 2023 року ОСОБА_1 відмовилася від переведення на посаду адміністратора відділу «Центр надання адміністративних послуг» Саф`янівської сільської ради, про що зробила відповідний запис в пропозиції щодо працевлаштування (т. 1 а. с. 18).
Розпорядженням голови Саф`янівської сільської ради від 03 березня 2023 року № 70/ко-2023 ОСОБА_1 звільнено з посади секретаря керівника загального відділу Саф`янівської сільської ради 03 березня 2023 року у зв`язку зі скороченням посади та штатної чисельності на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України (т. 1 а. с.10).
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.
Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 частини першої статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15 та Верховного Суду, викладеній у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 755/3972/17-ц. 
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суди встановили, що з часу попередження про майбутнє вивільнення (03 січня 2023 року) до дати звільнення (03 березня 2023 року), відповідач запропонував позивачці посади:
03 січня 2023 року - спеціаліст з земельних питань управління земельних ресурсів та екології (Озернянський старостинський округ);
24 лютого 2023 року: 1) інспектор відділу «Центр надання адміністративних послуг (віддалене робоче місце Ларжанського старостинського округу); 2) головний спеціаліст відділу «Центр надання адміністративних послуг» (Муравлівський старостинський округ); 3) завідувач військово-обліковим бюро Саф`янівської сільської ради (Старонекрасівський старостинський округ»); 4) спеціаліст з земельних питань управління земельних ресурсів та екології Саф`янівської сільської ради (Каланчакський старостинський округ). 
Замість скорочених у Саф`янівській сільській раді 16 шт. од. діловода загального відділу та 16 шт. од. секретаря керівника, одну з яких обіймала позивачка, було введено посаду - головний спеціаліст відділу «Центр надання адміністративних послуг» у кількості 16 шт. од., з яких надалі, під час строку вивільнення позивача, були скорочені 8 шт. од. та створено нову посаду - інспектор відділу «Центр надання адміністративних послуг» у кількості 8 шт. од., які роботодавець був зобов`язаний запропонувати позивачці.
Водночас Саф`янівська сільська рада запропонувала позивачці лише одну із восьми новоутворених посад - головний спеціаліст відділу «Центр надання адміністративних послуг» (Муравлівський старостинський округ, та одну із восьми новоутворених посад - інспектор відділу «Центр надання адміністративних послуг» (Ларжанський старостинський округ), на яку позивачка надала згоду, однак не була призначена, оскільки інший працівник - ОСОБА_2 , посада якої також була скорочена, надала згоду на зайняття цієї ж посади, та за результатами розгляду зазначеного питання створеною роботодавцем комісією, було вирішено призначити на цю посаду ОСОБА_2 .
Таким чином, установивши, що звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України відбулося з порушенням частини другої статті 40, статті 49-2 цього Кодексу, оскільки роботодавець належно не виконав обов`язку щодо працевлаштування позивачки, зокрема не запропонував їй усіх вакантних посад чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншої вакантної роботи, яку вона могла виконувати з урахуванням її освіти, кваліфікації, досвіду, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для її поновлення на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
У контексті наведеного, доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції неправильно застосував статтю 49-2 КЗпП України щодо початку перебігу двомісячного строку, протягом якого працівнику мають бути запропоновані усі вакантні посади, є необґрунтованими та спростовуються встановленими судами обставинами справи. 
У контексті наведеного посилання у касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не досліджували питання черговості надання згоди на працевлаштування та зайняття вакантних посад іншими працівниками, посади яких також підлягали скороченню, не спростовують висновку суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про порушення відповідачем встановленої трудовим законодавством процедури звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. 
Колегія суддів Верховного Суду відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив безпідставне затягування розгляду справи, зокрема з 05 червня 2023 року до 21 лютого 2024 року та з 28 лютого 2024 року до 26 грудня 2024 року не було проведено жодного судового засідання. 
З матеріалів справи відомо, що розгляд справи на 05 червня 2023 року суд першої інстанції не призначав. 
У судовому засіданні 09 червня 2023 року, за клопотанням позивачки, суд відклав розгляд справи на 16 серпня 2023 року на 15 год 00 хв з метою надання представнику ОСОБА_1 - адвокату Мінаєву Д. Д. часу для ознайомлення із додатковими поясненнями відповідача. 
Згідно з наявною у матеріалах справи довідкою від 16 серпня 2023 року розгляд справи відкладено на 08 листопада 2023 року на 14 год 00 хв у зв`язку із відпусткою судді Смокіної Г. І.
08 листопада 2023 року відповідач подав до суду клопотання про долучення доказів, яке протокольною ухвалою суду було задоволено. У цьому ж судовому засіданні суд задовольнив клопотання позивачки та витребував у Саф`янівської сільської ради довідки про розмір середньої та середньоденної заробітної плати позивача за період з січня до лютого 2023 року, у зв`язку з чим розгляд справи було відкладено на 22 січня 2024 року на 15 год 00 хв. 
22 січня 2024 року судове засідання не відбулося у зв`язку з відсутністю в Ізмаїльському міськрайонному суді вільних залів та неможливістю провести судове засідання у режимі відеоконференції. Розгляд справи було відкладено 
на 26 лютого 2024 року на 13 год 00 хв.
26 лютого 2024 року розгляд справи відкладено на 28 лютого 2024 року на 
13 год 00 хв у зв`язку із відпусткою судді Смокіної Г. І.
У судовому засіданні 28 лютого 2024 року суд дослідив зібрані у справі письмові докази та відклав розгляд справи за клопотанням сторони позивачки на 03 квітня 2024 року на 09 год 15 хв.
03 квітня 2024 року розгляд справи відкладено на 10 травня 2024 року на 
09 год 00 хв у зв`язку із відпусткою судді Смокіної Г. І.
10 травня 2024 року суд заслухавши пояснення сторін, суд вийшов до нарадчої кімнати, однак надалі повернувся на стадію з`ясування обставин у справі та оголосив перерву до 16 травня 2024 року о 10 год 30 хв. 
16 травня 2024 року судове засідання не відбулося у зв`язку з зайнятістю судді Смокіної Г. І. в кримінальній справі № 946/1989/23. Розгляд справи призначено на 24 червня 2024 року о 10 год 00 хв. 
24 червня 2024 року розгляд справи на відбувся у зв`язку із неявкою учасників справи. Наступне судове засідання призначено на 30 липня 2024 року 
об 11 год 00 хв
30 липня 2024 року розгляд справи на відбувся у зв`язку із неявкою учасників справи. Наступне судове засідання призначено на 17 жовтня 2024 року 
о 15 год 00 хв
Із 05 серпня до 30 серпня 2024 року суддя Сокіна Г. І. перебувала у відпустці.
17 жовтня 2024 року розгляд справи відкладено на 13 грудня 2024 року на 
10 год 00 хв у зв`язку із відпусткою судді Смокіної Г. І.
13 грудня 2024 року судове засідання не відбулося у зв`язку з відсутністю в Ізмаїльському міськрайонному суді вільних залів та неможливістю провести судове засідання у режимі відеоконференції. Розгляд справи було відкладено 
на 26 грудня 2024 року на 13 год 30 хв.
У судовому засіданні 26 грудня 2024 року суд оголосив вступну та резолютивну частину судового рішення. 
Зазначене у сукупності дає підстави для висновку про те, що доводи касаційної скарги про безпідставне затягування судом розгляду цієї справи, є необґрунтованими, оскільки відкладення розгляду цієї справи відбувалося як внаслідок відповідних процесуальних дій сторін у справі (клопотання про відкладення розгляду справи; неявка у судові засідання), так і з технічних причин суду, що унеможливлювало проведення судового розгляду (відсутність вільних залів у суді, зайнятість судді у кримінальній справі, відпустка).
Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що на порушення вимог статті 270 ЦПК України суд першої інстанції доповнив оскаржуване судове рішення абзацом щодо допущення до негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць, шляхом виправлення описки, зважаючи на те, що відповідач не оскаржував ухвалу суду першої інстанції 
від 26 грудня 2024 року про виправлення описки у вступній та резолютивній частині судового рішення, яка відповідно до пункту 19 частини першої 
статті 352 ЦПК України підлягала оскарженню в апеляційному окремо від рішення суду. 
У цілому не заперечуючи щодо здійсненого судом першої інстанції розподілу судових витрат, який в частині визначення розміру судового збору, що підлягає стягненню з відповідача у дохід держави, був змінений апеляційним судом, відповідач посилається лише на те, що суд ухвалив додаткове рішення з порушенням десятиденного строку, передбаченого частиною третьою 
статті 270 ЦПК України.
Із матеріалів справи відомо, що із заявою про ухвалення додаткового рішення позивачка звернулася до суду 27 грудня 2024 року, яку суд задовольнив та, відповідно, ухвалив додаткове судове рішення 20 лютого 2025 року.
Верховний Суд констатує, що вирішуючи питання про ухвалення додаткового рішення, місцевий суд допустив порушення норм процесуального права, зокрема щодо строку його ухвалення, встановленого у частині третій статті 270 ЦПК України, водночас зазначене не вплинуло на правильність вирішення судом питання про розподіл судових витрат, з урахуванням змін, внесених постановою Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року. 
Суди надали обґрунтовану оцінку поданим доказам понесення відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, відповідач їх розмір не спростував.
Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, та незгоди з їх оцінкою судами попередніх інстанцій, що відповідно до статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду 
від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
Висновки судів попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які містяться посилання у касаційній скарзі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу Саф`янівської сільської ради залишити без задоволення. 
Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 26 грудня 2024 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року залишити без змін. 
Додаткове рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області 
від 20 лютого 2025 року, в незміненій після апеляційного перегляду частині, та постанову Одеського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	І. Ю. Гулейков    Р. А. Лідовець     Д. Д. Луспеник