Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2026 року Справа№320/50549/25 

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Черникової А.О., розглянувши за правилами за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), з урахуванням правил ст. 287 КАС України, адміністративну справу за позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві до Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бочковського Тараса Олександровича, третя особа: ОСОБА_1 , третя особа: Державна судова адміністрація України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправними та скасування постанов, -

В С Т А Н О В И В:

10 жовтня 2025 року до Київського окружного адміністративного суду звернулося Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві з позовом до Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бочковського Тараса Олександровича, третя особа: ОСОБА_1 , третя особа: Державна судова адміністрація України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправними та скасування постанов.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року матеріали позовної заяви №320/50549/25 передані на розгляд Донецькому окружному адміністративному суду за підсудністю.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 лютого 2026 року справу №320/50549/25 передано на розгляд судді Донецького окружного адміністративного суду Черникової А.О.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 06 лютого 2026 року позовна заява залишена без руху, позивачу наданий 10-денний строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подачі:
- уточненої позовної заяви, яка відповідає вимогам, встановленим ст.ст. 160, 161 КАС України, зокрема щодо конкретизації позовних вимог та процесуальної можливості розгляду їх в межах одного провадження;
- індивідуального акту, який засвідчує протиправну бездіяльність відповідача (у разі наявності) та інші докази на підтвердження обставин справи;
- заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду із зазначенням вагомих і переконливих аргументів, які б свідчили про наявність обставин об`єктивного і непереборного, характеру, що створили суттєві перешкоди у реалізації позивачем належного йому права на звернення до адміністративного суду упродовж строку, встановленого для цього законодавством;
- оригіналу документа про сплату судового збору.
13 лютого 2026 року від позивача надійшла заява про усунення недоліків, в якій позивач просить визнати поважними причини пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві. Поновити строк звернення до суду з даним позовом. Також позивач надав уточнену позовну заяву в якій просить:
- визнати протиправною бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бочковського Тараса Олександровича, яка полягає у незверненні до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року у справі №640/5013/22 у виконавчому провадженні №78923997;
- зобов`язати головного державного виконавця вчинити дії звернутися до суду з відповідною заявою про зміну способу та порядку виконання рішення суду у виконавчому провадженні №78923997.
- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця від 25.08.2025, винесену у виконавчому провадженні №78923997, про стягнення виконавчого збору в розмірі 32 000 грн;
- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця від 25.08.2025, винесену у виконавчому провадженні № 78923997, про стягнення витрат виконавчого провадження в сумі 402,96 грн.
Також позивачем представлена платіжна інструкція № 167 від 19 лютого 2026 року про сплату судового збору у розмірі 4 844,80 грн.
Представником позивача заявлено клопотання, в якому просить визнати причини пропуску процесуального строку поважними; поновити пропущений процесуальний строк. В обґрунтування клопотання зазначено, що пропущений десятиденний строк, визначений ст. 287 КАС України, обумовлений об`єктивними та поважними причинами – добросовісним намаганням позивача вирішити спір у досудовому порядку. Це повністю узгоджується з п. 6 ч. 5 ст. 160 КАС України, відповідно до якого разом із позовною заявою подаються відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору.
Отже, позивачем усунуті недоліки позовної заяви.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року визнано поважними причини пропуску строку звернення до адміністративного суду із позовом Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві та поновити пропущений строк звернення до адміністративного суду. Відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), з урахуванням правил ст. 287 КАС України. Прийнято до розгляду уточнену позовну заяву від 13 лютого 2026 року.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) перебуває виконавче провадження №78923997, відкрите на підставі виконавчого документу Донецького окружного адміністративного суду у справі №640/5013/22 від 16.06.2025, боржником в якому є Територіальне управління Державної судової адміністрації України в м. Києві.
Зауважено, що згідно з приписами норм чинного законодавства виконання зазначеного рішення суду у спосіб, визначений судом, є об`єктивно неможливим у зв`язку з відсутністю необхідних коштів у Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві як розпорядника бюджетних коштів нижчого рівня, оскільки Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» передбачено бюджетну програму КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», головним розпорядником за якою визначено Державну судову адміністрацію України.
Наголошено, що Управління не відмовлялося від добровільного виконання рішення, але фізично не мало можливості реалізувати його другу частину без виконання першої - забезпечення фінансування з боку Державної судової адміністрації України.
Таким чином, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві просило державного виконавця у передбаченому законом порядку звернутися до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання виконавчого документа у справі № 640/5013/22 від 16.06.2025 шляхом стягнення коштів за рахунок бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів». 
Враховуючи викладене, як зазначає позивач, що було неможливо виконати рішення суду, про що також повідомлялось державного виконавця, як наслідок, є незаконним та необґрунтованим визначення виконавчого збору у розмірі 32 000 грн у постанові державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, дії державного виконавця щодо визначення збору порушують норми Закону України «Про виконавче провадження» та Бюджетного кодексу України.
Окрім виконавчого збору, державним виконавцем також безпідставно стягнуто з Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві витрати, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій, у розмірі 402,96 грн.

Ухвалою суду від 09 березня 2026 року продовжений строк розгляду справи №320/50549/25, з урахуванням приписів ст. 287 КАС України, на двадцять днів. Третій особі – ОСОБА_1 запропоновано подати письмові пояснення щодо заявленого позову або відзиву протягом 7 днів з дня отримання позову та відзиву відповідно засобами електронного зв`язку через особистий кабінет у підсистемі «Електронний суд».
18 березня 2026 року від третьої особи ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення на позов, в якій він просить відмовити у задоволенні позову Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві у повному обсязі.
Третя особа - Державна судова адміністрація України не скористалась правом надання письмових пояснень.
Представник відповідача своєї позиції щодо заявлених позовних вимог не виклав. 
На виконання вимог ухвали суду до матеріалів справи представником відповідача долучено копію матеріалів виконавчого провадження.
Відповідно до частини шостої статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
У провадженні Донецького окружного адміністративного суду перебувала справа №640/5013/22 за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в місті Києві, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року у справі №640/5013/22, вирішено: Позовні вимоги ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в м. Києві, Державної судової адміністрації України про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України у м. Києві щодо нарахування та виплати суддівської винагороди ОСОБА_1 у період з 01.01.2021 до 31.12.2021, із застосуванням прожиткового мінімуму працездатних осіб, який застосовується для визначення базового розміру посадового окладу судді з 01.01.2021 року у розмірі 2 102,00 гривень.
Зобов`язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в м. Києві нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду у період з 01.01.2021 до 31.12.2021, з урахуванням розміру та надбавок суддівської винагороди визначених статтею 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», виходячи з базового розміру посадового окладу судді 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого на 01.01.2021 становив 2 270,00 гривень, з утриманням з цих сум обов`язкових податків та зборів.
Зобов`язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України у місті Києві з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати недоплаченої суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 року.
На підставі виконавчого листа Донецького окружного адміністративного суду у справі №640/5013/22 від 16.06.2025 Відділом примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ) відкрито виконавче провадження №78923997. 
Відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження від 25.08.2025 у ВП № 78923997 у т.ч. стягнуто з боржника - Територіального управління Державної судової адміністрації України у м. Києві виконавчий збір у розмірі 32 000 грн.
Окремо, постановою від 25.08.2025 стягнуто з боржника виконавчий збір в розмірі 32 000 грн.
Постановою про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 25.08.2025 визначено для боржника загальний розмір мінімальних витрат в розмірі 402,96 грн.
Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві листом від 24.09.2025 № 6-3115/25 просило державного виконавця у передбаченому законом порядку звернутися до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання виконавчого документа у справі № 640/5013/22 від 16.06.2025 шляхом стягнення коштів за рахунок бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Згідно статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 129-1 Конституції України встановлено, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частинами 2, 4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.
Частинами другою та третьою статті 14 КАС України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до статті 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Частинами другою, четвертою статті 372 КАС України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначені в Законі України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з частиною 1 статті 5 Закону № 1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Стаття 18 Закону № 1404-VIII покладає на виконавця обов`язок вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно з частинами першою, шістнадцятою цієї статті виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до вказаного Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частинами четвертою, п`ятою статті 19 Закону № 1404-VIII встановлено, що сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи.
Боржник зобов`язаний: 1) утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; 2) допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; 3) за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; 4) повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; 5) своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; 6) надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.
Частиною п`ятою статті 26 Закону № 1404-VIII встановлено, що виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону.
Частиною 1 ст. 27 Закону № 1404-VIII передбачено, що виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
Відповідно до ч. 4 ст. 27 Закону № 1404-VIII, державний виконавець виносить одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення виконавчого збору (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
З аналізу вказаних норм Закону слідує, що стягнення виконавчого збору є безумовною дією, яку здійснює державний виконавець у межах виконавчого провадження незалежно від здійснених дій, і є встановленою державою складовою процедури виконавчого провадження, що гарантує ефективне здійснення виконання рішення суду боржником за допомогою стимулювання боржника до намагання виконати виконавчий документ самостійно до відкриття виконавчого провадження у зв`язку з імовірністю стягнення відповідної суми у випадку примусового виконання.
Стягнення виконавчого збору (крім визначених законом випадків, коли виконавчий збір не стягується) пов`язується з початком примусового виконання. Примусове виконання рішення розпочинається з моменту прийняття державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження, тому одночасно з відкриттям виконавчого провадження повинен вирішити питання про стягнення виконавчого збору. При цьому, стягнення з боржника виконавчого збору в постанові про відкриття виконавчого провадження є обов`язком державного виконавця.
Вказана правова позиція сформована Верховним Судом в постановах від 28.04.2020 у справі № 480/3452/19, від 16.09.2021 у справі № 440/4629/21, від 11.08.2022 у справі № 640/23271/21, від 16.02.2023 у справі № 160/1389/22.
Отже, виконавчий збір стягується за примусове виконання рішення суду, початком якого є відкриття виконавчого провадження у справі.
Водночас, п. 3 ч. 5 ст. 27 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавчий збір не стягується, якщо виконання рішення здійснюється за рахунок коштів, передбачених бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду в порядку, встановленому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».
Так, гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом № 1404-VIII, та особливості їх виконання встановлює Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі по тексту Закон № 4901-VI).
Згідно з ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст.3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" він встановлює гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження", та особливості їх виконання.
Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган.
Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
Державна судова адміністрація України за організаційно-правовою формою є державним органом влади, фінансування якого здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України згідно з ч. 1 ст. 148 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Як встановлено судом, у головного розпорядника бюджетних коштів Державної судової адміністрації України наявна окрема бюджетна програма для забезпечення виконання рішень суду (КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя»).
Поряд з цим, рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі №640/5013/22 не містить вимоги про безпосереднє стягнення коштів з державного бюджету чи рахунків органу Державної казначейської служби.
Так, у пункті 3 резолютивної рішення визначено обов`язок Державної судової адміністрації України здійснити фінансування Територіального управління Державної судової адміністрації України у місті Києві з єдиного рахунку Державного бюджету України, передбаченого на виконання рішень судів на користь суддів, коштів для проведення виплати недоплаченої суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021 року.
Відтак, суд дійшов висновку, оскільки предметом виконання у цій справі є не стягнення коштів у розумінні Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», а зобов`язання ДСА України вчинити певні дії - забезпечити відповідне фінансування, а Територіальне управління – нарахувати та виплатити суму недоплаченої суддівської винагороди ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 31.12.2021.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", його дія поширюється виключно на випадки виконання рішень суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є орган державної влади чи інші визначені суб`єкти.
У даному випадку йдеться не про майно як об`єкт виконання, а про покладення на орган державної влади публічно-правового обов`язку щодо забезпечення бюджетними асигнуваннями.
Відтак суд дійшов висновку, що в даному випадку має місце характер правовідносин, який не підпадає під сферу дії Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", з огляду на те, що судове рішення, що підлягає примусовому виконанню не підпадає під прямий (встановлений) порядок виконання в рамках бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів, працівників апаратів судів та працівників органів і установ системи правосуддя», оскільки встановлює обов`язок боржника самостійно вчинити дії з розподілу бюджетних ресурсів.
Наведені висновки узгоджуються з висновками Верховного суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року по справі №№286/125/17 та від 31 січня 2019 року у справі № 161/502/17.
Відтак, висновок щодо здійснення виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 16.06.2025 у справі №640/5013/22 виключно за рахунок коштів бюджетної програми, фактично змінює порядок виконання зазначеного судового рішення, що є грубим порушенням норм законодавства.
Як наслідок, застосування п. 3 ч. 5 ст. 27 Закону № 1404-VІІІ в даному випадку не за спірних правовідносин не може застосовуватись, а отже й відсутні підстави для скасування оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору.
Щодо правомірності постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження.
Так, п. 3 ч. 1 ст. 42 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що кошти виконавчого провадження складаються зі стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження.
Частинами 2, 3 ст. 42 Закону № 1404-VІІІ визначено, що витрати органів державної виконавчої служби та приватного виконавця, пов`язані з організацією та проведенням виконавчих дій щодо забезпечення примусового виконання рішень, є витратами виконавчого провадження.
Витрати виконавчого провадження органів державної виконавчої служби здійснюються за рахунок коштів Державного бюджету України та коштів виконавчого провадження, зазначених у пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті.
Витрати виконавчого провадження приватних виконавців здійснюються за рахунок авансового внеску стягувача, стягнутих з боржника коштів на витрати виконавчого провадження. Витрати виконавчого провадження можуть здійснюватися приватним виконавцем за рахунок власних коштів.
Розмір та види витрат виконавчого провадження встановлюються Міністерством юстиції України.
Пунктом 2 розділу VІ «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 (далі Інструкція № 512/5) передбачено, що витрати виконавчого провадження складаються з мінімальних та додаткових витрат виконавчого провадження.
Виконавець виносить постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження (крім виконавчих проваджень щодо виконання рішень Європейського суду з прав людини) та надсилає її сторонам виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня після її винесення.
Мінімальні витрати виконавчого провадження складаються з плати за користування автоматизованою системою виконавчого провадження та витрат, пов`язаних з винесенням постанов про:
відкриття виконавчого провадження;
стягнення виконавчого збору (крім випадків, коли виконавчий збір не стягується);
стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім випадків, коли основна винагорода не стягується);
стягнення витрат виконавчого провадження;
закінчення виконавчого провадження (повернення виконавчого документа стягувачу).
Витрати, пов`язані з винесенням постанов, включають такі види витрат виконавчого провадження:
виготовлення постанов та супровідних листів до них (папір, копіювання (друк) документів, канцтовари);
пересилання постанов (конверти, знаки поштової оплати (марки) або послуги маркувальної машини (послуги поштового зв`язку)).
Отже, мінімальні витрати виконавчого провадження та виконавчий збір не є тотожними поняттями. Мінімальні витрати виконавчого провадження - це обов`язкові витрати, які понесені виконавцем у зв`язку з наявністю виконавчого провадження (плата за користування виконавцем реєстром виконавчих проваджень, витрати на друкування, папір, послуги поштового зв`язку, пов`язані з прийняттям постанов, тощо).
З оскаржуваної постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження встановлено, що державним виконавцем визначені такі витрати, із відповідним розрахунком на загальну суму 402,96 грн.
Разом з цим, суд зазначає, що за спірних обставин ані норми Законів № 1404-VІІІ, № 4901-VI, ані норми Інструкції № 512/5 не звільняють боржника від обов`язку сплати мінімальних витрат виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду.
Суд зауважує, що у випадку скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, а також у певних випадках визнання виконавчого листа, таким що не підлягає виконанню, мінімальні витрати не cтягуються.
Проте, позивачем під час судового розгляду не доведено наявності таких обставин, а постанова про відкриття виконавчого провадження № 78923997 є чинною та не скасованою.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що постанова від 25.08.2025 про визначення витрат виконавчого провадження у розмірі 402,96 грн є такою, що прийнята на підставі, в межах повноважень та у спосіб, встановлений Законом, а тому скасуванню не підлягає.
Щодо вимог, які стосуються питання звернення відповідача до суду в порядку ст.387 КАС України на підставі заяви позивача у межах виконавчого провадження № 78923997 суд зазначає наступне.
За заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.
Якщо судове рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, чи рішення, яке підлягає виконанню, набрало законної сили, то відсутність матеріалів судової справи у зв`язку з їх витребуванням судом апеляційної або касаційної інстанції не перешкоджає розгляду заяви, передбаченої абзацом першим цієї частини, крім випадку зупинення виконання судового рішення судом касаційної інстанції або зупинення виконавчого провадження. (ч. 1 ст. 378 КАС України)
Як встановлено судом, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в місті Києві листом від 24.09.2025 № 6-3115/25 просило державного виконавця у передбаченому законом порядку звернутися до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання виконавчого документа у справі №640/5013/22 від 16.06.2025, що видав Донецький окружний адміністративний суд, шляхом стягнення коштів за рахунок бюджетної програми КПКВК 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів».
В заяві було здійснено посилання на лист Міністерства юстиції України від 25.07.2024 №105 780/114687-18-24/20.3.1.
Водночас, суд зазначає, що згідно з вказаного листа вбачається, що однією з перешкод направлення державними виконавцями відділу відповідної заяви до суду є ненадання Державною судовою адміністрацією України, як головного розпорядника бюджетних коштів, інформації щодо суми, що залишається невиплаченою та є безспірною.
Наголошено, що при наявності повної та необхідної інформації від Державної судової адміністрації України, державні виконавці направляють до судів, які винесли рішення, заяви про зміну способу та порядку виконання рішення суду, шляхом проведення Державною казначейською службою України безспірного списання недоплаченої суддівської винагороди стягувану, з бюджетної програми 0501150 «Виконання рішень судів на користь суддів та працівників апаратів судів», розпорядником якої є Державна судова адміністрація України, у порядку, передбаченому Законом № 4901-VI та постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845.
Водночас, як убачається з матеріалів справи, разом із заявою позивача не надано жодних належних документів на виконання листа-роз`яснення Міністерства юстиції України від 25.07.2024 №105 780/114687-18-24/20.3.1. 
Зокрема, позивачем не надано доказів розрахунку суми, яка підлягає виплаті на виконання виконавчого листа Донецького окружного адміністративного суду від 16.06.2025 у справі №640/5013/22, як і не надано доказів звернення з таким розрахунком до ДСА України, що, в разі обґрунтованої неможливості виконати останньою належного фінансування, давало б підстави стверджувати, що рішення суду неможливо виконати.
Фактично, заява позивача містить загальні відомості за відсутності належного правового мотивування такої заяви про належність відповідачу звернутись до суду про зміну способу та порядку його виконання, а отже у державного виконавця були відсутні належні підстави для обов`язку звернутись до суду, який видав виконавчий лист, в порядку ст.378 КАС України.
Як наслідок, вимоги щодо протиправної бездіяльності головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бочковського Тараса Олександровича, яка полягає у незверненні до суду із заявою про зміну способу та порядку виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 25 квітня 2025 року у справі №640/5013/22 у виконавчому провадженні №78923997, є помилковими та непідтвердженими.
Враховуючи вказане, відсутні підставі для задоволення вимоги зобов`язального характеру відносно відповідача в цій частині.
Інші доводи та заперечення сторін не спростовують вище встановленого судом та не мають визначального значення для вирішення спору по суті.
Судом враховується, що згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Згідно положень ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Беручи до уваги наведене в сукупності, перевіривши та проаналізувавши матеріали справи і надані сторонами докази за правилами, встановленими ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Як наслідок, відсутні підстави відшкодування позивачу витрат зі сплати судового збору в порядку ст. 139 КАС України. 
Керуючись статтями 243-246, 250, 287 КАС України, суд, - 

В И Р І Ш И В:

У задоволенні адміністративного позову Територіального управління Державної судової адміністрації України в місті Києві до Головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у місті Києві та Київській області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бочковського Тараса Олександровича, третя особа: ОСОБА_1 , третя особа: Державна судова адміністрація України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, визнання протиправними та скасування постанов відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Першого апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або розгляду справи в порядку письмового провадження.
Текст рішення розміщений в Єдиному державному реєстрі судових рішень (веб-адреса сторінки: http://www.reyestr.court.gov.ua/). 

Суддя А.О.Черникова