Єдиний унікальний номер справи №753/23846/24
Провадження №22-ц/824/708/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 березня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

Позивач у грудні 2024 року звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості. 
Свої вимоги мотивував тим, що 28 липня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест фінанс» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 10004186270, відповідно до умов якого відповідачу перераховано кредитні кошти на банківську картку в сумі 10 000,00 грн.
05 вересня 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 556/ФК-22, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Інвест фінанс» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» за плату права грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.
Згідно Договору факторингу сума боргу перед новим кредитором ТОВ «Діджи Фінанс» становить 33 968,00 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 10 000,00 грн; заборгованість за відсотками - 23 968,00 грн.
На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 33 968,00 грн, та судові витрати.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2025 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 10004186270 від 28 липня 2021 року в розмірі 33 968 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 10 000 грн; заборгованість за відсотками - 23 968 грн, та судовий збір. 
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, якимзадовольнити позовні вимоги частково.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції помилково стягнув відсотки за користування кредитом у сумі 19471,00 грн, що нараховані поза межами строку кредитування (після 17 серпня 2021 року), оскільки апелянт не надавав згоди на продовження строку дії договору. Звертає увагу на правову позицію Верховного Суду, згідно з якою право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування.
Щодо витрат на правничу допомогу, апелянт наголошує на відсутності доказів на підтвердженя фактичної оплати послуг, що робить стягнення 6 000,00 грн безпідставним.
З урахуванням викладеного скаржник просив скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 14494,00 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту - 10000,00 грн, заборгованість за відсотками - 4494,00 грн, а також судовий збір у розмірі 1004,08 грн, в іншій частині позовних вимог відмовити. 
02 червня 2025 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 червня 2025 року відмовлено позивачу у задоволенні заяви про продовження строку на надання відзиву, а поданий відзив залишено без розгляду. 
Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання встановлених законом умов) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.
У ході розгляду справи судом було встановлено, що 28 липня 2021 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест фінанс» та ОСОБА_1 укладено спеціальні умови № 10004186270 до договору кредитної лінії №1186, у формі електронного документа з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, відповідно до умов якого відповідачу надано кредит у розмірі 10000,00 грн, строком на 21 день, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,14 % в день, базова процентна ставка 2,14% в день, а відповідач зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування коштами і виконати свої зобов`язання згідно з договором у повному обсязі.
05 вересня 2022 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 556/ФК-22, відповідно до умов якого ТОВ «Фінансова компанія «Інвест фінанс» відступило ТОВ «Діджи Фінанс» за плату права грошової вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли договірні правовідносини, умови яких позивачем виконані належним чином шляхом надання коштів, тоді як відповідач свої зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів не виконав. Суд визнав вимоги доведеними через відсутність доказів погашення боргу та задовольнив позов у повному обсязі. При цьому суд першої інстанції виходив з наявності підстав для задоволення усіх заявлених до стягнення сум, в тому числі й нарахованих кредитором відсотків за користування кредитом. 
Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими поза межами строку дії договору.
На підставі частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 глави 71 ЦК України (про договір позики), якщо інше не встановлено параграфом 2 (про кредитний договір) і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 р. у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 р. (провадження №14-154цс18) та від 31 жовтня 2018 р. (провадження №14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В подальшому охорона прав та інтересів позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 р. у справі №910/4518/16 не знайшла підстав для відступу від вказаного правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 р. у справі № 910/4518/16 було уточнено правовий висновок, викладений в пункті 123 постанови Суду від 18 січня 2022 р. у справі № 910/17048/17, щодо можливості нарахування процентів поза межами строку кредитування, вказавши, що в разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за користування кредитом (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Якщо умови кредитного договору передбачають можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування, судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, мали на увазі сторони встановлення нарахування процентів як міри відповідальності в певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem», тобто «слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав»).
З наданого позивачем розрахунку вбачається, що загальний розмір заборгованості становить 33968,00 грн, з яких 10000,00 грн - тіло кредиту, заборгованість за відсотками - 23968,00 грн, які нараховано за період з 28 липня 2021 року по 17 листопада 2021 року.
Однак, позивач не надав доказів існування між первісним кредитором та відповідачем домовленості, що передбачала нарахування відсотків поза межами строку кредитування, або доказів, що після 17 серпня 2021 року між первісним кредитором і відповідачем була досягнута домовленість про продовження строку дії кредитного договору.
28 липня 2021 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс», правонаступником якого є позивач, і відповідачем ОСОБА_1 було укладено спеціальні умови № 10004186270 до договору кредитної лінії № 1186 від 14 травня 2021 року, згідно з пунктом 1.1. яких кредит надано відповідачу на наступних умовах: сума кредиту складала 10 000,00 грн; первинний строк кредиту складав 21 календарний день; відсоткова ставка - 1,14 відсотків у день; базова відсоткова ставка - 2,14 відсотків у день.
Пунктом 2.2. спеціальних умов від 28 липня 2021 року сторони кредитного договору узгодили, що загальна вартість кредиту складала 12394,00 грн і включала в себе відсотки за користування кредитними коштами в сумі 2394 грн. та суму (тіло) кредиту в розмірі 10000,00 грн.
В пункті 2.3. спеціальних умов від 28 липня 2021 року передбачено, що у випадку користування кредитом понад строк, встановлений спеціальними умовами (за умови відсутності чинних угод про продовження) або угодами про продовження (у разі укладення), особливі умови, встановлені для позичальника програмою лояльності, втрачають силу, застосовується базова відсоткова ставка, а нараховані відсотки за весь строк користування кредитом (у разі наявності угоди про продовження - за період останньої угоди про продовження) підлягають перерахуванню за базовою відсотковою ставкою.
Так, пунктом 3.3. договору кредитної лінії від 14 травня 2021 року № 1186 передбачено, що нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за процентною ставкою, яка або визначена відповідними спеціальними умовами в межах первинного строку кредиту, або передбаченою відповідною угодою про продовження, в межах строку такої угоди про продовження. У випадку користування кредитом понад строк, встановлений відповідними спеціальними умовами (за умови відсутності чинних угод про продовження) або угодами про продовження (у разі укладання) більш ніж на 3 календарних дні, особливі умови, встановлені для позичальника програмою лояльності, втрачають силу, застосовується базова відсоткова ставка, а нараховані за весь час користування кредитом відсотки (у разі наявності угоди про продовження - за період останньої угоди про продовження) підлягають перерахуванню за базовою відсотковою ставкою.
В пункті 6.1. договору кредитної лінії сторони узгодили, що повернення кредиту і сплата відсотків за користування кредитними коштами здійснюватиметься протягом визначеного спеціальними умовами строку. Якщо відбулося продовження строку користування кредитом на підставі угоди про продовження, то строки сплати змінюються кредитодавцем і надаються позичальником в особистому кабінеті.
Таким чином, пунктом 3.3. договору кредитної лінії від 14 травня 2021 року № 1186 регулювалося питання розміру відсоткової ставки, що підлягатиме нарахуванню за користування кредитними коштами, а пунктом 6.1. - строк повернення кредиту і сплати відсотків за користування кредитними коштами, а саме, протягом строку, визначеного спеціальними умовами.
Спеціальними умовами від 28 липня 2021 року № 10004186270 до договору кредитної лінії № 1186 від 14 травня 2021 року обумовлено, що строк кредитування складав 21 календарний день. 
Таким чином, в умовах кредитного договору сторони допустили можливість нарахування відсотків в межах строку кредитування, зокрема, у разі продовження строку дії кредитного договору. Проте жодні з наведених домовленостей не передбачали умови, за якою кредитодавець мав право нараховувати відсотки поза межами строку кредитування.
Таким чином, первісний кредитор мав право нарахувати відсотки, а позивач, відповідним чином, - пред`явити вимогу про стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими за користування кредитними коштами в межах погодженого строку (21 день) за ставкою 2,14%, що складає 4494,00 грн ((10000/100)*2,14*21).
Зважаючи на викладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом після 17 серпня 2021 року є недоведеними, тому суд першої інстанції повинен був відмовити в позові у відповідній частині, однак не звернув увагу на вищезазначені обставини, внаслідок чого дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення відсотків за користування кредитом у повному обсязі.
Відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 лютого 2025 року необхідно змінити шляхом зменшення загальної суми заборгованості з 33968,00 грн до 14494,00 грн (з яких заборгованість за тілом кредиту - 10000,00 грн, заборгованість за відсотками - 4494,00 грн).
Щодо понесених судових витрат.
Позивачем на підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги в суді першої інстанції надано копію Договору про надання правової допомоги №42649746 від 01.04.2023 р., укладеного між ТОВ «Діджи Фінанс» та адвокатом Білецьким Б.М., копію додаткової угоди №10004186270 від 16.09.2024 до Договору про надання правової допомоги №42649746 від 01.04.2023, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю щодо Білецького Б.М., копію детального опису робіт (наданих послуг) до Договору про надання правової допомоги №42649746 від 01.04.2023 на суму 6 000,00 грн, копію акту про підтвердження надання правничої допомоги від 16.09.2024 до Договору про надання правової допомоги №42649746 від 01.04.2023 на суму 6 000,00 грн. 
Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто у ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, у постановах від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) та від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19).
Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.
Відповідно до статей 1, 26, 27, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19, та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Апелянт вказував, що позивачем не надано доказів на підтвердження сплати ним витрат за надану правову допомогу, тому у цій у частині рішення суду також підлягає скасуванню.
Разом з тим, таке твердження апеляційний суд відхиляє, оскільки відповідно до правової позиції Верховної Суду, отже сталої судової практики, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.
Саме така позиція висловлена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 про те, що розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом за умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено. Аналогічні позиції викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19.
Таким чином висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, понесених позивачем, є правильним.
В той же час, згідно з частиною тринадцятою ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Враховуючи, що апеляційний суд змінює рішення суду шляхом зменшення загальної суми заборгованості, судові витрати, понесені сторонами, підлягають перерозподілу. 
У відповідності до положень частин 1 та 2 вищевказаної норми, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
За результатами розгляду справи суд прийшов до висновку про те, що позов підлягає до задоволення на 42,66 % від заявлених позовних вимог.
Відповідно стягнута судом першої інстанції сума витрат на правничу допомогу за розгляд справи судом першої інстанції підлягає зменшенню з 3000,00 грн до 1279,80 грн (42,66 %).
Разом з цим підлягає зменшенню і стягнута з відповідача на користь позивача сума судового збору з 2422,40 грн до 1033,39 грн (42,66 %).
В свою чергу у відповідній пропорції підлягає розподілу й сплачений відповідачем судовий збір за подачу апеляційної скарги. Таким чином з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 2083,50 грн. (57,34 %).
Відповідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Зважаючи на викладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця присуджених сум судових витрат у розмірі 229,69 грн. (1279,80+1033,39-2083,50).
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 лютого 2025 року змінити, стягнути із ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (код ЄДРПОУ 42649746) заборгованість за кредитним договором № 10004186270 від 28 липня 2021 року у розмірі 14494 (чотирнадцять тисяч чотириста дев`яносто чотири) грн. 00 коп. та судові витрати у розмірі 229 (двісті двадцять дев`ять) грн. 69 коп. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає крім випадків, передбачених п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий С.О. Журба

Судді: Т.О. Писана

К.П. Приходько