Справа № 953/1701/26
н/п 2-о/953/46/26 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року Київський районний суд м. Харкова у складі:
судді Єфіменко Н.В.
за участі секретаря Лущан В.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, 

встановив:

13 лютого 2026 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральний ВДРАЦС УДР ХМУ Міністерства юстиції України про встановлення факту смерті ОСОБА_2 , громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Горлівка Донецької області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 о 05 год. 00 хв. на тимчасово окупованій території України у м. Горлівка Донецької області.
В обґрунтування вказаної вимоги заявник посилалась на настання смерті матері ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території України у м. Горлівка Донецької області, не можливість отримати на території України свідоцтва про смерть матері за відсутності медичних документів про смерть, передбачених законодавством України.
До судового засідання заявник, представник заявника та зацікавлена особа, належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, не з`явились. Представник заявника подав заяву про розгляд справи за своєї відсутності. Заінтересована особа причину неявки не сповістила.
Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Підстави передбачені ст.223 ЦПК України для відкладення розгляду справи судом не встановлені. 
Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Виходячи з викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності заявника, представника заявника та заінтересованої особи. 
Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини:
Заявник є донькою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 26.10.1993, свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 від 28.03.1998.
Зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 14.01.2026, довідки про смерть С-00110 від 14.01.2026, медичної довідки про смерть серії 21 №207101029, виданих РФ ДНР вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 05:00 у м. Горловка Донецька область померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заявником також надано суду копію фотокартки із зображенням могили.
Встановивши фактичні обставини у справі, дослідивши та оцінивши надані докази в їх сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд висновує:
Відповідно до п.2 ч.1ст.317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.
Згідно ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.
Пунктом 1 гл.5 роз. ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України №52/5 від 18.10.2000 встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є: лікарське свідоцтво про смерть форми №106/о, форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України №545 від 08.08.2006, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України за №1150/13024 від 25.10.2006; фельдшерська довідка про смерть форми №106-1/о, форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України №545 від 08.08.2006, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України № 1150/13024 від 25.10.2006; лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; рішення суду про оголошення особи померлою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням не судових та судових органів; повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
Відповідно до положень ч.2 ст.49 ЦК України актом цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи.
Згідно з положеннями частини 3 і 4 цієї статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до роз`яснень, наданих в п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.
Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Допустимими за змістом ч.1 ст.78 ЦПК України є докази, одержані в порядку, встановленому законом.
Згідно ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України
Частиною 1 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», передбачено, що державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.2 ст.9 вказаного Закону будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.
Відповідно до ч.3 ст.9 зазначеного Закону, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.
Як вбачається з роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в інформаційному листі щодо окремих питань застосування Закону України №990-VIII від 04.02.2016 «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів.
Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику ЄСПЛ, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.
Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади.
Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать.
Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території.
Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду відповідної категорії справ.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені Верховним Судом.
Крім того, суд враховує, що згідно положень ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Вказане завдання превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території.
Враховуючи вказані вище положення законодавства України, практику Європейського суду з прав людини, завдання забезпечення справедливості цивільного судочинства та гарантування прав і свобод осіб, які проживають на території, що була тимчасово окупованою, а також оцінюючи зібрані у справі докази як окремо, так і в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про доведеність факту смерті громадянки України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , на тимчасово окупованій території України у м. Горлівка Донецької області, неможливості отримання заявником лікарського свідоцтва про смерть встановленого зразка, виданого компетентним органом державної влади України, а відтак, заява підлягає задоволенню.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами.
Згідно з ч.1 та ч.6 ст.259 ЦПК України суди ухвалюють рішення, постанови іменем України негайно після закінчення судового розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У виняткових випадках залежно від складності справи складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як на десять днів, а якщо справа розглянута у порядку спрощеного провадження - не більш як на п`ять днів з дня закінчення розгляду справи.
Частиною 4 ст.268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
У частині 5 ст.268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 14.11.2025 у справі № 54/5573/23.
З 14:40 год. 19.02.2026 по 10:30 год. 25.02.2026 суддя Київського районного суду м. Харкова Єфіменко Н.В. перебувала у нарадчій кімнаті у кримінальній справі №953/2523/25, провадження №1-кп/953/420/26 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.111, ч.1 ст.436-2 КК України.
За перебування судді у нарадчій кімнаті повний текст рішення складений 25.02.2025 та відповідно до ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є 25.02.2026.
Керуючись ст. 2, 4, 10, 76-80, 89, 90, 258, 259, 263-265, 268, 273, 293, 294, 315-319, 352, 354 ЦПК України, суд, 
ухвалив: 

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, - задовольнити.
Встановити факт смерті ОСОБА_2 , громадянки України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Горлівка Донецької області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 о 05 год. 00 хв. на тимчасово окупованій території України у м. Горлівка Донецької області.
Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч.2 ст.358 ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , адреса проживання як ВПО: АДРЕСА_2 .
Заінтересована особа: Центральний відділ державної реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації Харківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, м. Харків, ЄДРПОУ 40024734, вул. Ярослава Мудрого, буд.17.
Повний текст рішення складений 25.02.2026. 

Суддя Н.В. Єфіменко