УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №293/671/25 Головуючий у 1-й інст. Проценко Л. Й. 
Категорія 10 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б. 
з участю секретаря 
судового засідання Драч Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №293/671/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Черняхівської селищної ради Житомирського району Житомирської області про визнання права власності на майно за набувальною давністю 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення  Черняхівського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Проценко Л.Й. 
в с т а н о в и в :
У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на частину будинку АДРЕСА_1 .
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач у справі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її рідним братом.
Батьки сторін у справі: матір ОСОБА_3 , 1925 року народження, померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а батько - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .
За життя батькові  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, виданого виконавчим комітетом Черняхівської селищної ради Житомирської області 24.04.1987 року № 988, належав будинок   АДРЕСА_1 .
Після смерті батька ОСОБА_4 вона як спадкоємець першої черги отримала у спадщину 1/2 частину будинку  АДРЕСА_1 .
Позивач стверджує, що фактично з дня смерті батька ОСОБА_4 , а саме з ІНФОРМАЦІЯ_4 вона добросовісно володіє всім майном останнього і відкрито, безперервно володіла (проживала, робила ремонт будинку, надвірних будівель та споруд, обробляла земельну ділянку) як 1/2 частиною будинку   АДРЕСА_1 , на яку в подальшому 04.11.2024 року їй було видано свідоцтво на право на спадщину за законом, так і 1/2 частиною вказаного будинку з надвірними будівлями та спорудами, на яку свідоцтво про право на спадщину не видано.
Вказує, що у вказаному будинку зареєстрований її рідний брат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується довідкою Черняхівської селищної ради № 480-К від 16.05.2024 року, яка видана була відповідно до домової книги на вказане домоволодіння. Будь-які інші особи у вищевказаному будинку не проживають.
Однак, її рідній брат ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1 , не проживає більше 30 років.
Зазначає, що місце проживання, перебування чи знаходження її рідного брата ОСОБА_2 не можливо встановити, оскільки ще при житті їх батька її брат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виїхав на заробіток до Республіки Білорусь, із вказаного часу зв`язок з ним був втрачений.
Позивач вважає, що вона як спадкоємець ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , має право набути за рішенням суду відповідно до вимог ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме 1/2 частину будинку АДРЕСА_1 , на яке не видано свідоцтво про право на спадщину за законом.
Рішенням  Черняхівського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись при цьому на неправильне встановлення судом обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги позивача, ідентичні обґрунтуванням позовних вимог. Звертає увагу, що позивач відповідно до ст. 344 ЦК України здатна набути у власність певний об`єкт, оскільки має цивільну правоздатність, добросовісно, відкрито, законно володіє частиною спірного будинку з 1994 року, на яке не видано свідоцтво про право на спадщину за законом, про що свідчить отриманий позивачем технічний паспорт на весь будинку АДРЕСА_1 та показами свідків, які були допитані в судовому засіданні. Звертає увагу, що частина будинку на даний час не має власника, через те, що батько помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , а його рідний син та її брат ОСОБА_2 фактично відмовився від права власності на належну йому частку нерухомого майна, оскільки на протязі 30 років на себе її не оформив, що фактично свідчить про відмову останнього від своїх прав на спадкове майно.
Правом подати відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.
Позивач та її представник у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали, просили задовольнити її вимоги, скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. 
За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та її вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , яка після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_6 , є дочкою ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 20.02.1968 та свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2 від 14.11.1987 (а.с.8,9).
Відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є рідним братом позивачки та відповідно рідним сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що стверджується свідоцтвом про його народження серії НОМЕР_3 від 22.01.1963 (а.с.10).
Батьки позивачки: ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_7 , а ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , що стверджується свідоцтвами про смерть (а.с.12-13).
Померлому батькові сторін ОСОБА_4 за життя на праві власності належав житловий будинок   АДРЕСА_1 , загальною площею 77,8 кв.м, що стверджується свідоцтвом на право особистої власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, виданого виконавчим комітетом Черняхівської селищної ради Житомирської області 24.02.1987 року № 988 (а.с.14-15).
На ім`я позивача 03.08.2024 ТОВ «Армовірбуд» виготовлено технічний паспорт на житловий будинок  АДРЕСА_1 . Згідно технічного паспорту, житловий будинок складається з веранди площею 12 кв.м, коридора площею 6,3 кв.м., кухні 8,9 кв.м. прохідних житлових кімнат площею 20,1 кв.м, відповідно, 13,4 кв.м. та 17, 1 кв.м., загальною площею 77,8 кв.м (а.с.20-21).
Свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.11.2024, видане приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Драч Н.А. свідчить про те, що позивач ОСОБА_1 як спадкоємець першої черги отримала від свого батька ОСОБА_4 у спадщину 1/2 частину будинку  АДРЕСА_1 . При цьому свідоцтво на право на спадщину за законом на іншу 1/2 частину вказаного будинку не видано (а.с.17).
На підставі вказаного свідоцтва позивач 04.11.2024 зареєструвала право власності на вказану частину житлового будинку (а.с.19).
Відповідно до довідки Черняхівської селищної ради № 480-К від 16.05.2024 року, яка видана відповідно до будинкової книги, у будинку  АДРЕСА_1 , за 6 (шість) місяців до смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , на день його смерті та впродовж 6 (шести) місяців після смерті у вказаному будинку були зареєстровані: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , ОСОБА_1 ,1968 р.н., ОСОБА_10 , 1964 р.н, ОСОБА_11 , 1925 р.н, ОСОБА_12 ,1944 р.н., ОСОБА_13 ,1965 р.н. (а.с.22).
Відповідно до повідомлення Відділу поліції № 1 Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області на зверненням ОСОБА_1 , проведено перевірку по наявних обліках Національної поліції України серед осіб, які рахуються безвісно зниклими та померлими, однак додаткової інформації про можливе місце перебування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не отримано (а.с.23).
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів належними та допустимими доказами підстав для набуття права власності за набувальною давністю і останній в розумінні положень ст. 344 ЦК України не є добросовісним набувачем. 
Колегія суддів погоджується із таким висновком суду з огляду на наступне.
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивач має довести факт існування такого нерухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше десяти років.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено такі висновки.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
У постановах від 15 листопада 2022 року у справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, від 21 лютого 2024 року у справі № 756/6953/2017 Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Встановлені судом першої інстанції обставини свідчать про те, що позивач була обізнана відносно того, що власником спірної частини будинку був її батько, а спадкоємцем майна померлого є її рідний брат ОСОБА_2 , який фактично прийняв спадщину, але не оформив спадкових прав після смерті батька. При цьому користуючись з 1994 року
1/2 частиною будинку позивач достовірно знала про відсутність підстав для набуття цієї частини домоволодіння у власність, а тому не можна вважати володіння позивачем спірним нерухомим майном добросовісним.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, встановивши, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Давність володіння могла вважатись добросовісною, якщо позивач при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності, однак таких обставин у справі не встановлено.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не є добросовісним набувачем спірного будинку, а відкритість і безперервність користування майном не є достатніми підставами для набуття права власності за правилами ст.344 ЦК України.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Виходячи з наведеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами, повно, всебічно і об`єктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку і дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. 
Доводи апеляційної скарги позивача фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення  з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 23 жовтня 2025 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складено 16 березня 2026 року.

Головуючий Судді