ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/2056/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Л.В. Поліщук,
суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран,
секретар судового засідання: І.С. Мисько,
за участю представників учасників справи:
від прокуратури: І.О. Коломійчук
від позивача: О.І. Асташенкова
від відповідача: В.В. Чукітова
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» та заступника керівника Одеської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Одеської області від 09.10.2025 (суддя С.Ф. Гут, м.Одеса, повне рішення складено 20.10.2025) 
у справі №916/2056/25
за позовом заступника керівника Малиновської окружної прокуратури міста Одеси Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради 
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР»
про стягнення 3339962,21 грн заборгованості,
В С Т А Н О В И В :
Короткий зміст позовних вимог та історія справи
26.05.2025 заступник керівника Малиновської окружної прокуратури міста Одеси Одеської області звернувся до Господарського суду Одеської області із позовною заявою в інтересах держави в особі Одеської міської ради про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» до місцевого бюджету 3339962,21 грн заборгованості, з якої: 1972791,23 грн - заборгованість зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси, 232519,10 грн - 3% річних та 1134650,88 грн інфляційних нарахувань.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свого обов`язку зі сплати на користь Одеської міської ради коштів пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси. 
Одночасно із позовною заявою прокурором подано заяву про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти, що належать Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР», як в національній валюті (гривня), так і в іноземній валюті, що містяться на відкритих рахунках у банківських або інших фінансово-кредитних установах, у тому числі інших держав, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення ухвали про забезпечення позову та належатимуть Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» у межах суми позовних вимог на загальну суму 3339962,21 грн, та накладення арешту на нерухоме майно, яке належить Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР», у межах ціни позову 3339962,21 грн, лише в межах різниці між сумою ціни позову та арештованих грошових коштів у разі їх недостатності.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 29.05.2025 заяву прокурора про забезпечення позовну задоволено та вжито відповідні заходи забезпечення позову.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 02.06.2025 прийнято позовну заяву прокурора до розгляду та відкрито провадження у справі №916/2056/25, яку вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Одеської області від 09.10.2025 у справі №916/2056/25 позов заступника керівника Малиновської окружної прокуратури міста Одеси Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» про стягнення 3339962,21 грн заборгованості задоволено частково. 
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» на користь держави в особі Одеської міської ради до місцевого бюджету кошти у сумі 2166284,55 грн, з яких: 1256115,54 грн - заборгованість зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси, 147946,32 грн - 3% річних та 762222,69 грн - інфляційних нарахувань.
Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» на користь Одеської обласної прокуратури 25995,41 грн витрат зі сплати судового збору та 1211,20 грн витрат зі сплати судового збору за звернення із заявою про забезпечення позову.
У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено.
Судове рішення обґрунтоване тим, що прокурором у даній справі доведено факт невиконання відповідачем свого обов`язку зі сплати органу місцевого самоврядування грошових коштів пайової участі, що зумовило правомірність заявлення позовних вимог про стягнення безпідставно збережених коштів пайової участі, 3% річних та інфляційних втрат, поряд з цим, судом першої інстанції встановлено неправильність проведеного прокурором розрахунку розміру коштів пайової участі, яке полягає у тому, що в розрахунок безпідставно збережених коштів пайової участі покладено загальну площі житла, тоді як при здійсненні вказаного розрахунку має враховуватись загальна площа квартир об`єкту будівництва, у зв`язку з чим судом здійснено власний розрахунок, за яким встановлено, що стягненню з відповідача підлягає заборгованість зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси у розмірі 1256115,54 грн. З урахуванням вірно визначеного розміру пайової участі, яка підлягає стягненню з відповідача у сумі 1256115,54 грн, суд встановив, що сума 3% річних, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 147946,32 грн, а інфляційних втрат - 762222,69 грн.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР»
Не погодившись з ухваленим рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» звернулося із апеляційною скаргою, в якій просило скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 09.10.2025 у справі №916/2056/25 в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення в цій частині, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
Мотивуючи апеляційну скаргу, апелянт зазначив, що у даній справі відсутні підстави для представництва прокурором інтересів держави в суді, враховуючи відсутність в матеріалах справи належних доказів отримання Одеською міською радою повідомлення від Малиновської окружної прокуратури м. Одеси за №51-2443вих-25 від 25.03.2025 про намір прокурора звернутися до Господарського суду в її інтересах із зазначеним позовом.
Також скаржник звернув увагу на те, що відповідач скористався правом не сплачувати пайову участь у разі будівництва об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури, оскільки у період з 14.12.2018 (початок будівництва І черги будівництва житлового комплексу) по 12.04.2021 (дата введення в експлуатацію об`єкта І черги будівництва) законодавством було передбачено таку норму, але зафіксовано в різні часові періоди у різних нормативно-правових актах: до 01.01.2020 - у нормі підпункту 6 частини четвертої статті 40 Закону України №3038-VI, а з 01.01.2020 - у нормі підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-XI від 20.09.2019. Отже, нормативно-правовими актами у період з 14.12.2018 по теперішній час передбачено право відповідача не сплачувати пайову участь у разі будівництва об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури. При цьому, апелянт зазначив, що намір спорудження об`єктів соціальної інфраструктури відповідачем підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а саме: дозволом на виконання будівельних робіт від 14.12.2018 №ОД112183472567 для ІІ черги будівництва житлового комплексу та витягом з Реєстру будівельної діяльності Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 18.05.2021, яким підтверджується повідомлення про внесення змін у дозвіл на виконання будівельних робіт від 14.12.2018 №ОД112183472567.
Крім того, на думку скаржника, судом першої інстанції неправомірно протокольною ухвалою від 09.10.2025 на підставі статей 80, 118, 165 Господарського процесуального кодексу України відмовлено Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» у поновленні строку на подання останнім нових доказів, у зв`язку з чим відповідач просив суд апеляційної інстанції долучити їх до матеріалів справи за переліком, наведених у додатках до апеляційної скарги, та врахувати при розгляді даної справи.
Короткий зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури
Заступник керівника Одеської обласної прокуратури також не погодився із рішенням Господарського суду Одеської області від 09.10.2025 у даній справі, у зв`язку з чим подав на нього апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначив, що пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-XI від 20.09.2019 не вказано, що розмір пайової участі має розраховуватись лише на підставі загальної площі квартир об`єкта будівництва, з огляду на що виконаний ним розрахунок розміру пайового внеску з урахуванням всієї площі будівництва, а також здійснений на його підставі розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, заявлених до стягнення, є правомірними.
Позиція Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» щодо апеляційної скарги прокурора
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури, а оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позову - залишити без змін. 
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги прокурора, відповідач зазначив, що положеннями наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 16.12.2020 №311 затверджено саме показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, при цьому опосередкованим чинником для житлових будинків є саме площа квартир та в даних показниках не зазначено нічого щодо загальної площі будинку, а тому відсутні підстави для здійснення розрахунку розміру пайового внеску з урахуванням всієї площі об`єкта будівництва.
Рух справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії в суді апеляційної інстанції
Апеляційну скаргу подано представником Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» 07.11.2025 через систему «Електронний суд», зареєстровано судом 10.11.2025 за вх.№4497/25.
Одночасно із поданням апеляційної скарги Товариством з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» було заявлено клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.11.2025 для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран.
При цьому під час реєстрації апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» за вих.№0711/1 від 07.11.2025 у справі №916/2056/25 не виявилося вказаних у додатку документів, а саме: квитанції про сплату судового збору, про що відділом документообігу (канцелярією) Південно-західного апеляційного господарського суду 10.11.2025 складено акт про виявлення недоліків.
Заступник керівника Одеської обласної прокуратури також не погодився із рішенням Господарського суду Одеської області від 09.10.2025 у даній справі, у зв`язку з чим подав на нього апеляційну скаргу за вих.№15/2/1-2189вих-25 від 10.11.2025.
Апеляційну скаргу заступником керівника Одеської обласної прокуратури подано 10.11.2025 через систему «Електронний суд», зареєстровано судом 10.11.2025 за вх.№4508/25.
Відповідно до протоколу передачі судової прави раніше визначеному складу суду від 10.11.2025 для розгляду апеляційної скарги прокуратури сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Л.В. Поліщук, суддів: К.В. Богатиря, С.В. Таран.
10.11.2025 відділом документообігу (канцелярією) Південно-західного апеляційного господарського суду складено акт про виявлення недоліків, відповідно до якого під час реєстрації апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури №15/2/1-2189вих-25 від 10.11.2025 не виявилося вказаних у додатку документів, а саме: доказів сплати судового збору.
12.11.2025 на адресу апеляційного суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» надійшло клопотання (вх.№4497/25/Д1 від 12.11.2025) про долучення до матеріалів справи доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
12.11.2025 від заступника керівника Одеської обласної прокуратури також надійшло клопотання (вх.№4508/25/Д1 від 12.11.2025) про долучення до матеріалів справи доказів сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 14.11.2025 відкладено вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційних проваджень за апеляційними скаргами Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» та заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 09.10.2025 у справі №916/2056/25 до надходження матеріалів справи на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. Доручено Господарському суду Одеської області надіслати матеріали справи №916/2056/25 на адресу Південно-західного апеляційного господарського суду. 
18.11.2025 до суду апеляційної інстанції надійшли матеріали справи.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 24.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» на рішення Господарського суду Одеської області від 09.10.2025 у справі №916/2056/25. Встановлено учасникам справи строк до 08.12.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Запропоновано учасникам справи у строк до 08.12.2025 подати свої міркування або заперечення щодо заявленого апелянтом клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів. Крім того, вказаною ухвалою призначено розгляд апеляційної скарги на 20.01.2026 о 10:00 год.
Іншою ухвалою апеляційного суду від 24.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 09.10.2025 у справі №916/2056/25. Встановлено учасникам справи строк до 08.12.2025 для подання відзиву на апеляційну скаргу та роз`яснено учасникам справи про їх право у цей же строк подати до суду будь-які заяви чи клопотання з процесуальних питань, оформлені відповідно до статті 170 Господарського процесуального кодексу України, разом з доказами направлення копій таких заяв чи клопотань іншим учасникам справи. Також цією ухвалою апеляційне провадження за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 09.10.2025 у справі №916/2056/25 об`єднано з апеляційним провадженням за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» на рішення Господарського суду Одеської області від 09.10.2025 у справі №916/2056/25 та вирішено розглянути апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури розглянути одночасно з апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» у судовому засіданні 20.01.2026 о 10:00 год.
08.12.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» надійшов відзив на апеляційну скаргу прокурора б/н від 08.12.2025 (вх.№4508/25/Д2)
10.12.2025 до суду апеляційної інстанції надійшли додаткові пояснення від Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» від 09.12.2025 вих. №0912/3 (вх.№4497/25/Д2). Одночасно відповідач просив поновити строк на їх подання, посилаючись на те, що 03.12.2025 на пленарному засіданні Конституційний Суд України ухвалив рішення №6р(ІІ)/2025 у справі №3-28/2024(59/24) за конституційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Рейнір Бізнес Груп» щодо відповідності Конституції України (конституційності) приписів абзацу першого частини третьої, абзаців першого, другого, третього частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII (Відомості Верховної Ради України, 2015, № 2-3, ст. 12) зі змінами, з яким адвокат відповідача ознайомилась лише 08.12.2025, що зумовило пропуск строку на їх подання. 
11.12.2025 до суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» надійшли додаткові пояснення від 08.12.2025 вих.№0812/1 (вх.№4508/25/Д2). 
17.12.2025 до суду від прокуратури надійшла відповідь від 16.12.2025 за вих.№№ 51-10982вих-25 (вх.№4497/25/Д4) на додаткові пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» від 09.12.2025 вих. № 0912/3, в якій прокурор просив поновити строк на її подання.
У судовому засіданні 20.01.2026 протокольною ухвалою суду додаткові пояснення Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» та заперечення на них прокурора були залишені без розгляду, виходячи з наступного.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 161 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.
Відповідно до частин першої, п`ятої статті 161 Господарського процесуального кодексу України при розгляді справи судом в порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Суд може дозволити учаснику справи подати додаткові пояснення щодо окремого питання, яке виникло при розгляді справи, якщо визнає це необхідним.
Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи (частини друга – четверта статті 161 Господарського процесуального кодексу України).
В свою чергу, відповідно до статей 258 та 263 Господарського процесуального кодексу України заявами по суті справи на стадії апеляційного провадження є саме апеляційна скарга та відзив на апеляційну скаргу.
Таким чином, враховуючи, що у апеляційному провадженні заявами по суті справи є апеляційна скарга і відзив на апеляційну скаргу, скаржники не просили дозволу подати додаткові письмові пояснення щодо окремих питань справи, а Південно-західний апеляційний господарський суд не визнавав необхідним їх одержання від учасників справи та не призначав строк для їх подання, додаткові пояснення підлягають залишенню без розгляду. Наведене також логічно вичерпує потребу аналізу цих пояснень відповідача.
Щодо клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи та врахування нових доказів, наданих Товариством з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» до апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 118 Господарського процесуального кодексу України право на вчинення процесуальних дій втрачається із закінченням встановленого законом або призначеного судом строку. Заяви, скарги і документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до статті 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Межі перегляду в суді апеляційної інстанції передбачено у статті 269 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до частини першої якої суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною третьою статті 269 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Наведені положення передбачають наявність таких критеріїв для вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів, як «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи», і тягар доведення покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою). Близька за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.04.2021 у справі №909/722/14.
Відповідно до висновку щодо застосування приписів статей 80, 269 Господарського процесуального кодексу України, викладеного Верховним Судом, зокрема, у постановах від 06.02.2019 у справі №916/3130/17 та від 18.06.2020 у справі №909/965/16, від 26.02.2019 у справі №913/632/17, єдиний винятковий випадок, коли можливим є прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (у даному разі - позивача).
При цьому за імперативним приписом частини четвертої статті 13 названого Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних, зокрема, з невчиненням нею процесуальних дій.
Вказані положення закріплені законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази.
Виходячи з принципу змагальності сторін, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції саме в суді першої інстанції.
Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР», звертаючись з клопотанням про долучення до матеріалів справи нових доказів, клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку на подання цих доказів у прохальній частині апеляційної скарги не заявляло, враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні клопотання відповідача про залучення нових доказів до суду апеляційної інстанції.
Також у судовому засіданні, яке відбулось 20.01.2026, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду справи протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 17.02.2026 об 11:30 год.
З огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, ухвалою суду від 26.01.2025 вирішено розглянути апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» та заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Одеської області від 09.10.2025 у справі №916/2056/25 поза межами строку, встановленого у частині першій статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши представників учасників справи, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, відзиву відповідача на апеляційну скаргу прокурора, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, апеляційна інстанція встановила наступне.
Фактичні обставини справи
Відповідно до відомостей із Реєстру документів ЄДЕССБ Товариством з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР», як замовником, отримано 13.12.2018 від Державної архітектурно-будівельної інспекції України дозвільний документ №ОД112183471374 на будівництво багатоквартирного житлового комплексу з підземними паркінгами, вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та станцією технічного обслуговування з магазином супутніх товарів та адміністративно-побутовими приміщеннями за адресою: м. Одеса, Малиновський район, вул. Фонтанська дорога, 6 (I черга будівництва); коригування.
Вид будівництва – нове будівництво; тип об`єкта – комплекс (будова); загальна площа житлового будинку – 7680,42 кв.м; загальний будівельний об`єм, у тому числі підземні частини – 58248 куб.м; загальна кількість квартир – 84 од.; загальна площа квартир у будинку – 4864,3 кв.м; загальна житлова площа квартир – 2059,44 кв.м; площа вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень – 1737,46 кв.м.
14.12.2018 Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради видано замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» дозвіл на виконання будівельних робіт №ОД 112183472567, найменування будівельних робіт – «Будівництво багатоквартирного житлового комплексу з підземними паркінгами, вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та станцією технічного обслуговування з магазином супутніх товарів та адміністративно-побутовими приміщеннями за адресою: м. Одеса, Малиновський район, вул. Фонтанська дорога, 6 (друга черга будівництва)».
25.02.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» отримано акт готовності об`єкту до експлуатації, відповідно до якого: 
-назва об`єкта: Будівництво багатоквартирного житлового комплексу з підземними паркінгами, вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та станцією технічного обслуговування з магазином супутніх товарів та адміністративно-побутовими приміщеннями за адресою: м. Одеса, Малиновський район, вул. Фонтанська дорога, 6 (I черга будівництва). Коригування; 
-початок будівельних робіт: грудень 2018 року, закінчення: лютий 2021 року; 
-об`єкт (для всіх, крім житлових будинків) має такі основні показники: потужність, продуктивність, виробнича площа, протяжність, місткість, обсяг, пропускна спроможність, кількість робочих місць тощо (заповнюється на всіх об`єктах в одиницях виміру відповідно до цільової продукції або основних видів послуг): за результатами технічної інвентаризації загальна площа 80 кв.м, будівельний об`єм 430 куб.м;
-житловий будинок має такі показники за результатами технічної інвентаризації: загальна площа квартир - 4954,70 кв.м; площа вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудинкових приміщень - 1761,10 кв.м; загальна площа - 7781,60 кв.м;
-кошторисна вартість будівництва за затвердженою проектною документацією на будівництво становить 20078,46 тис. грн, у тому числі витрати на будівельні роботи - 17066,69 тис. грн, витрати на машини, обладнання та інвентар - 3011,77 тис. грн;
-вартість основних фондів, які приймаються в експлуатацію, 21078,46 тис. гривень, у тому числі витрати на будівельні роботи 19078,00 тис. гривень, витрати на машини, обладнання та інвентар 2000,46 тис. грн;
-кошти пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеною пункту – не сплачується відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні».
-інформація про документ, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою: договір оренди землі від 12.07.2018, зареєстровано в реєстрі за №1545; витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права від 12.07.2018, індексний номер витягу: 130668384, номер запису про інше речове право: 27013699, реєстраційний помер об`єкта нерухомого майна: 1597036951101. Кадастровий номер земельної ділянки: 511013 7300:51:010:0026.
12.04.2021 Товариством з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» отримано від Державної архітектурно-будівельної інспекція України сертифікат №ІУ123210401866, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації: найменування об`єкта згідно з проектом «Будівництво багатоквартирного житлового комплексу з підземними паркінгами, вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та станцією технічного обслуговування з магазином супутніх товарів та адміністративно-побутовими приміщеннями» за адресою: м. Одеса, Малиновський район, вул. Фонтанська дорога, 6 (І черга будівництва). Коригування»; характер будівництва – нове будівництво; основні показники об`єкта: загальна кількість квартир – 84; кількість однокімнатних квартир – 48; загальна площа однокімнатних квартир – 2221,2; кількість двокімнатних квартир – 24; загальна площа двокімнатних квартир – 1524,9; житлова площа двокімнатних квартир – 636; кількість трикімнатних квартир – 8; житлова площа трикімнатних квартир – 242,5; кількість чотирикімнатних і більше квартир – 4; кількість поверхів – 10; загальна площа квартир – 4954,7; житлова площа однокімнатних квартир – 714,3; загальна площа трикімнатних квартир – 688,8; загальна площа чотирикімнатних і більше квартир – 519,8; житлова площа чотирикімнатних і більше квартир – 215,8; загальний будівельний об`єм – 58248, у тому числі підземні частини, площа вбудованих, вбудовано-прибудованих та прибудованих приміщень -1761,1; загальна площа – 7781,6 будинку; площа – 1808,6 житлова.
25.09.2024 Малиновською окружною прокуратурою міста Одеси надіслано до Одеської міської ради запит в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», в якому прокурор зазначав про порушення Товариством з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» приписів Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» в частині участі у створенні розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста шляхом не перерахування коштів до місцевого бюджету у зв`язку із проведенням як замовником будівництва об`єкта – «Будівництво багатоквартирного житлового комплексу з підземними паркінгами, вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та станцією технічного обслуговування з магазином супутніх товарів та адміністративно-побутовими приміщеннями за адресою: м. Одеса, Малиновський район, вул. Фонтанська дорога, 6 (І черга будівництва). Коригування» (початок робіт: грудень 2018 року, закінчення робіт: лютий 2021 року). Також просив надати інформацію чи сплачено Товариством з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» кошти пайової участі у добровільному порядку, надавши копії підтверджуючих документів; чи вживались Одеською міською радою заходи щодо стягнення коштів пайової участі із Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР», надавши копії підтверджуючих документів (претензії, листування, позови, тощо); у разі неусунення порушень діючого законодавства, просив повідомити про причини та надати відповідний розрахунок розміру пайової участі за вищевказаним об`єктом, відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні».
17.10.2024 Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради за дорученням Одеської міської ради у відповідь на запит прокурора від 25.09.2025 повідомлено про початок будівництва Товариством з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» відповідного об`єкта, у той же час договір пайової участі замовника у розвитку інженерно-транспортної інфраструктури не укладався, і що розмір пайової участі у відповідності до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» становить 1947140,08 грн та наведено відповідні складові розрахунку. Крім того, повідомлено про надсилання уповноваженому органу – Юридичному департаменту Одеської міської ради наявних матеріалів для проведення претензійно-позовної роботи.
05.12.2024 Малиновською окружною прокуратурою міста Одеси надіслано до Юридичного департаменту Одеської міської ради запит в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» за змістом, аналогічний запиту від 25.09.2024, надісланому до Одеської міської ради.
23.12.2024 Юридичним департаментом міської ради надано відповідь на запит прокурора від 05.12.2024, в якій зазначено, що на даний час Одеська міська рада не зверталася до суду в порядку господарського судочинства з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» про стягнення пайової участі у створенні та розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси. 
24.02.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» звернулось до Управління капітального будівництва Одеської міської ради із листом, в якому просило надати інформацію щодо правомірності оплати пайової участі у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси щодо об`єкта: «Будівництво багатоквартирного житлового комплексу з підземними паркінгами, вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та станцією технічного обслуговування з магазином супутніх товарів та адміністративно-побутовими приміщеннями за адресою: м. Одеса, Малиновський район, вул. Фонтанська дорога, 6 (І черга будівництва)», який був введений в експлуатацію 12.04.2021 на підставі сертифікату №ІУ123210401866 від 12.04.2021. При цьому зазначило, що житловий комплекс, який розташовується на земельній ділянці за кадастровим номером 5110137300:51:010:0026 за адресою: вул. Фонтанська дорога, 6, має шість черг будівництва. Другою чергою будівництва відповідно до проектної та дозвільної документації передбачено будівництво нежитлової будівлі багатофункціонального призначення з СТО, у складі якої є: автомийка, магазини супутніх товарів, буфет, кафе на 20 місць, ігрова кімната для дітей, конференц зали, приміщення для ремонту одягу, приміщення для ремонту годинників, ательє з пошиву одягу, нотаріальні контори, адвокатська контора та інші приміщення, які становлять комплекс закладів соціальної інфраструктури для мешканців житлового комплексу. При цьому Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР», як замовник будівництва житлового комплексу за адресою: м. Одеса, вул. Фонтанська дорога 6, зазначає, що здійснює будівництво закладів соціальної інфраструктури для мешканців житлового комплексу. Наведене, на переконання Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР», підпадає під дію норми підпункту 2 пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» №132-ХІ від 20.09.2019, якою передбачено, що пайова участь не сплачується у разі будівництва об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури.
07.03.2025 Міністерством розвитку громад та території України надано відповідь Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР», в якій зазначило, що питання пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту до 01.01.2020 врегульовувалися статтею 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», згідно з якою замовник, що мав намір стосовно забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний був взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту шляхом перерахування коштів до відповідного місцевого бюджету на підставі договору про пайову участь, укладеного ним із відповідним органом місцевого самоврядування. Зазначило, що протягом 2020 року діяли перехідні положення Закону, а з 01.01.2021 - повністю скасовано обов`язок замовника будівництва щодо пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, водночас наразі відсутня правова підстава для укладання договорів та, відповідно, сплати коштів пайової участі по об`єктах будівництва, спорудження яких розпочато до скасування зазначеного обов`язку та які підлягають прийняттю в експлуатацію після 01.01.2021. Разом з тим, зобов`язання щодо сплати коштів пайової участі, визначені умовами договорів про пайову участь, які було укладено замовниками будівництва з органами місцевого самоврядування до скасування пайової участі, мають бути виконані в повному обсязі.
25.03.2025 Малиновською окружною прокуратурою міста Одеси скеровано до Одеської міської ради запит в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру», в якому прокуратурою повідомлено про встановлення підстав для представництва інтересів держави та підготовлено позовну заяву в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» про стягнення заборгованості зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси, 3 % річних та інфляційних нарахувань на загальну суму 3339962,21 грн та зазначено, що позовна заява найближчим часом буде скерована до Господарського суду Одеської області для розгляду по суті.
08.04.2025 Управлінням капітального будівництва Одеської міської ради надано відповідь на звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» від 24.02.2025, в якій зазначено, що згідно з інформацією, викладеною в сертифікаті про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів №ІУ123210401866 від 12.04.2021, Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» розпочало будівництво вищевказаного об`єкту 14.12.2018. На момент початку будівництва діяла стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17.02.2011 №3038-VІ (виключено на підставі Закону №132-ІХ від 20.09.2019), відповідно до якої замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, що полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури. Частиною дев`ятою статті 40 Закону України №3038-VI було передбачено, що договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію. Відповідно до Закону №132-ІХ статтю 40 Закону України №3038-VІ було виключено з 01.01.2020. Таким чином, починаючи з 01.01.2020 передбачений статтею 40 Закону України №3038-VІ обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати. Водночас, частиною 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» від 20.03.2019 №132-ІХ встановлено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Із посиланням на судову практику Верховного Суду зазначено, що відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинно бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру. У той же час, із посиланням на приписи Методики визначення пайової участі замовників у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси, зазначено, що закладами соціальної інфраструктури є дошкільні та загальноосвітні навчальні заклади, поліклініки, лікарні.
14.05.2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» звернулось до Управління капітального будівництва Одеської міської ради із листом, в якому, серед іншого, зазначило, що станом на дату введення в експлуатацію І черги будівництва житлового комплексу на земельній ділянці за кадастровим номером: 5110137300:51:010:0026 за адресою: м. Одеса, Фонтанська дорога, 6, замовником здійснювалося будівництво II черги на підставі дозволу на будівельні роботи від 14.12.2018 №ОД 112183472567, в якій і передбачено будівництво нежитлової будівлі багатофункціонального призначення з СТО, у складі якої є: автомийка, магазини супутніх товарів, буфет, кафе на 20 місць, ігрова кімната для дітей, конференц зали, приміщення для ремонту одягу, приміщення для ремонту годинників, ательє з пошиву одягу, нотаріальні контори, адвокатська контора та інші приміщення, які становлять комплекс закладів соціальної інфраструктури для мешканців житлового комплексу та оточуючої забудови в межах Детального плану території, що затверджений рішенням Одеської міської ради від 03.02.2016 №277-УІІ. При цьому чинним законодавством до поняття «об`єкти соціальної інфраструктури» відносяться не тільки заклади освіти, охорони здоров`я, культури, житлово-комунального господарства, а й об`єкти, що відносяться до установ та підприємств обслуговування, які забезпечують соціальні запити населення у сфері охорони здоров`я, виховання й освіти, культури, фізичної культури та спорту, торгівлі, побутового, житлово-комунального обслуговування, що встановлено пунктом 3.59 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій». Наступним пунктом 3.60 згаданого ДБН передбачено, що соціально-планувальна структура: просторова локалізація центрів громадського обслуговування населення різних рівнів і зон їхнього впливу, що поділяються.
21.07.2025 Департаментом документального-організаційного забезпечення Одеської міської ради повідомлено прокурору, що після проведення перевірки бази даних електронного документообігу Виконавчого комітету Одеської міської ради виявлено відповідний запит прокуратури від 25.03.2025, який надійшов на електронну пошту Виконавчого комітету Одеської міської ради 25.03.2025 об 11:30.
Предметом спору у цій справі є стягнення з відповідача до місцевого бюджету 3339962,21 грн заборгованості, з якої: 1972791,23 грн - заборгованість зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси, 232519,10 грн - 3% річних та 1134650,88 грн інфляційних нарахувань.
Позиція суду апеляційної інстанції
Щодо здійснення представництва прокурором інтересів держави в суді
У статті 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункт 2 частини першої статті 2 Закону України «Про прокуратуру»).
Частинами першою, третьою статті 4 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.
Відповідно до частини третьої статті 53 Господарського процесуального кодексу України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
За умовами частини першої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави у випадках та порядку, встановлених законом.
Колегією суддів враховується, що у рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи №1604(2003) від 27.05.2003 «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не відносяться до сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечити, щоб повноваження і функції прокурорів обмежувалися сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему відправлення кримінального правосуддя, а для виконання будь-яких інших функцій були засновані окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.
Згідно з пунктом 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятої 19.09.2012 на 1151-му засіданні заступників міністрів, якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
На сьогодні однозначною є практика Європейського суду з прав людини, який відстоює позицію про можливість участі прокурора у справі тільки за наявності на це підстав. 
Європейський суд з прав людини у низці справ роз`яснював, що одна лише участь («активна» чи «пасивна») прокурора або іншої особи рівнозначної посади може розглядатися як порушення пункту першого статті 6 Конвенції (рішення у справі «Мартіні проти Франції»). 
Оскільки прокурор, висловлюючи думку з процесуального питання, займає одну зі сторін спору, його участь може створювати для сторони відчуття нерівності (рішення у справі «Кресс проти Франції»). Принцип рівності сторін є одним із елементів більш широкого поняття справедливого судового розгляду в розумінні пункту першого статі 6 Конвенції. Останній потребує «справедливої рівноваги сторін»: кожна сторона повинна мати розумну можливість надати свою позицію в умовах, які не створюють для неї суттєвих незручностей порівняно з іншою стороною (рішення у справі «Івон проти Франції», рішення у справі «Нідерест-Хубер проти Швейцарії»).
Європейський суд з прав людини звертав увагу на те, що сторонами цивільного провадження є позивач і відповідач. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великої кількості громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (рішення від 15.01.2009 у справі «Менчинська проти Росії»).
Між тим Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.
Отже, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.
Таким чином, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).
Враховуючи зазначене, наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.
Аналогічна правова позиція об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладена в постанові від 15.05.2019 у справі №911/1497/18.
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу (частина четверта статті 53 Господарського процесуального кодексу України).
Визначальним для застосування цієї норми є поняття «інтерес держави».
У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) №3-рп/99 від 08.04.1999 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Особливість суспільних (публічних) інтересів є те, що на відміну від приватних, їх майже не можливо захищати в суді безпосереднім носієм (носіями), а тому в державі обов`язково повинен існувати інструмент захисту такого інтересу у формі спеціального суб`єкта, яким може і повинен за чинної Конституції України виступати такий орган як прокуратура.
Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом.
Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини, за умовами якого представництво інтересів держави у суді у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави здійснюється прокурорами Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, а у визначених законом випадках – прокурорами Офісу Генерального прокурора в порядку та на підставах, визначених Цивільним процесуальним кодексом України. Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю засобів масової інформації, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.
Отже, системне тлумачення положень статті 53 Господарського процесуального кодексу України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє дійти висновку, що прокурор здійснює представництво у суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо немає органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
У пунктах 27 та 76 постанови від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. При цьому поняття «компетентний орган» вживається в значенні органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження.
Перший «виключний випадок» передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий – відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.
У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює неналежно.
«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.
«Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.
«Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача.
Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади (пункти 4, 5 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08.04.1999).
Особливість сучасного конституційного статусу прокурора в суді, деталізованого в процесуальних кодексах та Законі України «Про прокуратуру», полягає у тому, що представництво прокурором інтересів держави у суді носить допоміжний характер, оскільки основну роль у цьому процесі мають відігравати профільні суб`єкти владних повноважень, які повинні самостійно звертатимуться до суду. Такий підхід до визначення ролі прокурора у сфері представництва інтересів держави у суді було закладено у Перехідних положеннях Конституції України 1996 року та в подальшому втілено в життя з урахуванням досвіду функціонування прокуратури в європейських державах, стандартів Ради Європи, а також висновків та рекомендацій, які надавалися Венеціанською Комісією щодо законопроектів про реформування прокуратури України.
Таким чином, захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень (органи державної влади, органи місцевого самоврядування або інші суб`єкти владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах), а не прокурор, між тим для того щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави. У кожному випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.
Враховуючи вищевикладене, Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що чинне законодавство України, зокрема, Закон України «Про прокуратуру», фактично наділяє прокурора правом в окремих випадках здійснювати захист інтересів держави, звертаючись до суду з відповідними позовами в інтересах останньої виключно в особі компетентних суб`єктів владних повноважень.
Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, вжиття прокурором всіх передбачених чинним законодавством заходів, які передують зверненню прокурора до суду для здійснення представництва інтересів держави, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
Обставини дотримання прокурором процедури, встановленої частинами третьою та четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру», яка повинна передувати зверненню до суду з відповідним позовом, підлягають з`ясуванню судом незалежно від того, чи має місце факт порушення інтересів держави у конкретних правовідносинах, оскільки відповідно до положень статей 53, 174 Господарського процесуального кодексу України недотримання такої процедури унеможливлює розгляд заявленого прокурором позову по суті. У той же час, відповідний уповноважений орган, виконуючи свої функції, не позбавлений можливості самостійно звернутися до суду з позовом з метою захисту інтересів держави.
При цьому саме лише посилання у позовній заяві прокурора на те, що орган, уповноважений здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження із захисту державних інтересів, без доведення цього відповідними доказами, не є достатнім для прийняття судом рішення в такому спорі по суті, оскільки за змістом абзацу 2 частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво інтересів держави в суді виключно після підтвердження судом правових підстав для представництва.
Вказана правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 06.08.2019 у справі №910/6144/18 та від 06.08.2019 у справі №912/2529/18.
Водночас суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен встановлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи, оскільки питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Отже, прокурор, подаючи позов, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме: подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Аналогічний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладено в постанові від 26.05.2020 у справі №912/2385/18.
За наявності органу, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави саме у спірних правовідносинах, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо цей компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо, чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2023 у справі №607/15052/16-ц).
З огляду на викладене, підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва.
У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся.
Саме таку правову позицію Верховного Суду викладено в постанові від 25.02.2021 у справі №910/261/20.
В Україні визнається і гарантується місцеве самоврядування (стаття 7 Конституції України).
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст.
Відповідно до статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
При цьому орган місцевого самоврядування може бути позивачем та відповідачем у судах загальної юрисдикції, зокрема, звертатися до суду, якщо це необхідно для реалізації його повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування (стаття 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).
Згідно зі статтею 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону.
Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад.
Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.
За умовами частини першої статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності, зокрема, на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності.
Згідно із частинами першою та четвертою статті 61 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування в селах, селищах, містах, районах у містах (у разі їх створення) самостійно складають та схвалюють прогнози відповідних місцевих бюджетів, розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети згідно з Бюджетним кодексом України. Самостійність місцевих бюджетів гарантується власними та закріпленими за ними на стабільній основі законом загальнодержавними доходами, а також правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону.
Пунктом 12 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України визначено, що бюджетні установи - органи державної влади, органи місцевого самоврядування, а також організації, створені ними у встановленому порядку, що повністю утримуються за рахунок відповідно державного бюджету чи місцевого бюджету. Бюджетні установи є неприбутковими.
Згідно із статтею 7 Бюджетного кодексу України бюджетна система України ґрунтується на таких принципах: збалансованості, повноти, обґрунтованості, цільового використання бюджетних коштів.
Органам місцевого самоврядування надано широкі права для здійснення економічного і соціального розвитку на своїй території. Так, частинами першою та другою статті 143 Конституції України передбачено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності; затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання; затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; утворюють, реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.
Таким чином, завданням органу місцевого самоврядування є забезпечення раціонального використання майна та інших ресурсів, що перебувають у комунальній власності.
Для реалізації наданих повноважень місцеві ради мають право звертатися до суду та здійснювати інші функції і повноваження у спосіб, передбачений Конституцією та законами України.
У постанові від 26.06.2019 у справі №587/430/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах.
Отже, уповноваженим державою органом у спірних правовідносинах є Одеська міська рада, яка є органом, що представляє інтереси жителів територіальної громади міста та діє в її інтересах у галузі бюджету, фінансів, цін та у галузі будівництва, а також яка відповідно до статті 18-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» має повноваження звертатись до суду з метою реалізації повноважень і забезпечення виконання функцій місцевого самоврядування.
В обґрунтування підстав представництва інтересів держави в особі Одеської міської ради у суді прокурор зазначив, що у даному випадку прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у зв`язку з порушенням норм законодавства відповідачем, який ухилився від сплати коштів пайової участі замовника будівництва, що зумовлює ненадходження до Одеської міської ради коштів пайової участі.
Колегія суддів зазначає, що використання коштів місцевого бюджету становить суспільний інтерес та стосується прав та інтересів великого кола осіб - жителів Одеської територіальної громади, адже наведені прокурором у позові порушення вимог Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» завдають шкоди державним інтересам у вигляді недоотримання коштів до місцевого бюджету, який на основі принципу єдності поєднаний з державним бюджетом України та бере участь у міжбюджетних відносинах. В свою чергу, недоотримання коштів до місцевого бюджету унеможливлює раціональне та ефективне використання коштів місцевого бюджету і здатне спричинити істотної шкоди інтересам держави.
Разом з тим, Одеська міська рада, як орган місцевого самоврядування, виступає особою, уповноваженою на вжиття заходів представницького характеру щодо захисту інтересів територіальної громади, інтереси якої є складовою інтересів держави, щодо недопущення безпідставного ухилення від сплати до місцевого бюджету коштів пайової участі замовника будівництва у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Одеси, а тому є належним позивачем у цій справі.
Водночас підставою реалізації прокурором представницьких функцій стала усвідомлена пасивна поведінка позивача, яка виразилася у тому, що Одеська міська рада у розумний строк не подала до суду позову, що свідчить про неналежний захист інтересів держави органом, до компетенції якого віднесено повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах.
Так, матеріали справи свідчать про те, що прокуратурою на виконання вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді Одеській міській раді скеровано лист від 25.09.2024 за №51-7645ВИХ-24 стосовно вжиття заходів реагування щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» коштів пайової участі у розвитку населеного пункту. Відповідь Одеської міської ради на вказаний лист в матеріалах справи відсутня. 
У подальшому прокуратурою скеровано повідомлення від 25.03.2025 за.№51-2443ВИХ-25 в порядку статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо звернення до суду з даним позовом.
26.05.2025 прокурор звернувся з даним позовом до суду.
За наведених обставин, Південно-західний апеляційний господарський суд вважає, що позивач був обізнаний з виявленими порушеннями, проте протягом розумного строку після того, як йому стало відомо про можливе порушення інтересів держави, не вжив будь-якого активного реагування щодо вжиття заходів судового захисту порушених інтересів держави, що має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
При цьому доводи скаржника про відсутність у матеріалах справи належних доказів отримання Одеською міською радою повідомлення від Малиновської окружної прокуратури м. Одеси за №51-2443вих-25 від 25.03.2025 про намір прокурора звернутися до господарського суду в її інтересах із зазначеним позовом, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки направлення вказаного листа прокуратурою на адресу Одеської міської ради підтверджується наявним в матеріалах справи реєстром відправки кореспонденції Малиновської окружної прокуратури м. Одеси №53167 від 25.03.2025, а факт отримання вказаного листа засобами поштового зв`язку Виконавчим комітетом Одеської міської ради 28.03.2025 на електронну адресу останнього 25.03.2025 об 11:30 підтверджується листом Департаменту документального-організаційного забезпечення Одеської міської від 21.07.2025 №282.
З огляду на викладене, беручи до уваги невжиття компетентним органом - позивачем протягом розумного строку після того, як йому достеменно стало відомо про можливе порушення інтересів територіальної громади, жодних заходів для захисту цих інтересів, зокрема, не звернення останнього самостійно до господарського суду з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та забезпечив би захист інтересів держави (Одеської міської ради), колегія суддів дійшла висновку про наявність у прокурора обґрунтованих підстав для захисту інтересів держави та, як наслідок, звернення до суду з таким позовом, що за встановлених у справі обставин відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Крім того, наявні у матеріалах справи докази підтверджують дотримання прокурором передбаченого Законом України «Про прокуратуру» порядку звернення до суду з позовом в інтересах держави, зокрема, вимог частини четвертої статті 23 вказаного Закону.
Щодо суті спору
Правові та організаційні основи містобудівної діяльності в Україні визначені Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».
У статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначено, що замовник будівництва (далі - замовник) - фізична чи юридична особа, яка має у власності чи користуванні одну чи декілька земельних ділянок або у власності чи управлінні будівлю/споруду і має намір щодо виконання підготовчих та/або будівельних робіт. Дії, спрямовані на виконання функцій замовника будівництва, може виконувати особа, якій доручено вчинення дій з виконання підготовчих та/або будівельних робіт на підставі та у межах, встановлених договором доручення.
Згідно із частиною першою статті 33 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» комплексна забудова території здійснюється з метою забезпечення реалізації громадських інтересів і спрямовується на попереднє проведення інженерної підготовки, спорудження зовнішніх інженерно-транспортних мереж, об`єктів соціальної сфери, житлових будинків, інших об`єктів будівництва, а також на благоустрій території. Комплексна забудова території може здійснюватися шляхом комплексної реконструкції кварталів (мікрорайонів) застарілого житлового фонду одним або кількома інвесторами.
Таким чином, під комплексною забудовою територій законодавець розуміє такий різновид забудови, який передбачає попереднє здійснення інженерної підготовки територій під будівництво та наступне спорудження на ній зовнішніх інженерно-транспортних мереж, об`єктів соціальної сфери, житлових будинків, інших об`єктів будівництва, а також здійснення благоустрою територій з метою забезпечення реалізації громадських інтересів.
Станом на час виникнення спірних правовідносин була чинною стаття 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка встановлювала, що порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону (частина перша).
Замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті (частина друга).
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури (частина третя).
До пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва: 1) об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів; 2) будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення; 3) будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла; 4) індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках; 5) об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів; 6) об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури; 7) об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру; 8) об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів; 9) об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу); 10) об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків; 11) об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель сільськогосподарського призначення; 12) об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель і споруд підприємств харчової промисловості; 13) об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до силосів для зерна та складських майданчиків (для зберігання сільськогосподарської продукції) (частина четверта).
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами. При цьому не враховуються витрати на придбання та виділення земельної ділянки, звільнення будівельного майданчика від будівель, споруд та інженерних мереж, влаштування внутрішніх і позамайданчикових інженерних мереж і споруд та транспортних комунікацій.
У разі якщо загальна кошторисна вартість будівництва об`єкта не визначена згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами, вона визначається на основі встановлених органом місцевого самоврядування нормативів для одиниці створеної потужності (частина п`ята).
Встановлений органом місцевого самоврядування для замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не може перевищувати граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Граничний розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту з урахуванням інших передбачених законом відрахувань не може перевищувати: 1) 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для нежитлових будівель та споруд; 2) 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта - для житлових будинків (частина шоста).
Органам місцевого самоврядування забороняється вимагати від замовника будівництва надання будь-яких послуг, у тому числі здійснення будівництва об`єктів та передачі матеріальних або нематеріальних активів (зокрема житлових та нежитлових приміщень, у тому числі шляхом їх викупу), крім пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, передбаченої цією статтею, а також крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 30 цього Закону (частина сьома).
Розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається протягом десяти робочих днів з дня реєстрації органом місцевого самоврядування звернення замовника про укладення договору про пайову участь та доданих до нього документів, що підтверджують вартість будівництва об`єкта, з техніко-економічними показниками.
У разі зміни замовника розмір пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту зменшується на суму коштів, сплачених попереднім замовником відповідно до укладеного ним договору про пайову участь (частина восьма).
Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію.
Істотними умовами договору є: 1) розмір пайової участі; 2) строк (графік) сплати пайової участі; 3) відповідальність сторін.
Невід`ємною частиною договору є розрахунок величини пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту.
Кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту сплачуються в повному обсязі до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію єдиним платежем або частинами за графіком, що визначається договором (частина дев`ята).
Кошти, отримані як пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту (частина десята).
Інформація щодо договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту та його виконання зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації (частина одинадцята).
Однак статтю 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» виключено на підставі Закону України №132-IX від 20.09.2019 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні» (Закон №132-IX), який набрав чинності 17.10.2019.
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №132-IX встановлено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Установлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) у такому розмірі та порядку:
1)розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;
2)пайова участь не сплачується у разі будівництва: об`єктів будь-якого призначення на замовлення державних органів або органів місцевого самоврядування за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів; будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення; будинків житлового фонду соціального призначення та доступного житла; індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків загальною площею до 300 квадратних метрів, господарських споруд, розташованих на відповідних земельних ділянках; об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів; об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури; об`єктів, що споруджуються замість тих, що пошкоджені або зруйновані внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного або природного характеру; об`єктів, передбачених Державною цільовою програмою підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу, за рахунок коштів інвесторів; об`єктів інженерної, транспортної інфраструктури, об`єктів енергетики, зв`язку та дорожнього господарства (крім об`єктів дорожнього сервісу); об`єктів у межах індустріальних парків на замовлення ініціаторів створення індустріальних парків, керуючих компаній індустріальних парків, учасників індустріальних парків; об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель сільськогосподарського призначення, лісництва та рибного господарства; об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до будівель промислових; об`єктів, які згідно з державним класифікатором будівель та споруд належать до силосів для зерна та складських майданчиків (для зберігання сільськогосподарської продукції).
Колегія суддів зазначає, зі змісту статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», яка була чинною до 17.10.2019, випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком забудовника.
За змістом Закону України №132-IX і Прикінцевих та перехідних положень до нього, з 01.01.2020 у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01.01.2020.
Аналогічні правові висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 643/21744/19.
Разом із тим, передбачений Прикінцевими та перехідними положеннями Закону №132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для: 
-об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01.01.2020 не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01.01.2020 не були укладені; 
-об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
Тож у вказаних двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.
Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає: 
-для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01.01.2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01.01.2020; 
-для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 23.09.2025 у справі №910/9916/24.
Водночас, надаючи оцінку доводам прокурора, з посиланням на положення пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України №132-IX про наявність у відповідача, як замовника будівництва обов`язку перерахувати органу місцевого самоврядування кошти пайової участі для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту у заявленому розмірі, колегія суддів зазначає наступне.
Частина друга статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлювала, що замовник, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Згідно з пунктами 2, 5, 6 частини четвертої статті 40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту не залучаються замовники у разі будівництва: 2) будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення; 5) об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів; 6) об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури.
Підпунктом 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону №132-IX також встановлено, що пайова участь не сплачується у разі будівництва, зокрема: будівель навчальних закладів, закладів культури, фізичної культури і спорту, медичного і оздоровчого призначення; об`єктів комплексної забудови територій, що здійснюється за результатами інвестиційних конкурсів або аукціонів; об`єктів будівництва за умови спорудження на цій земельній ділянці об`єктів соціальної інфраструктури.
Отже, логіка Закону полягає у тому, що якщо будуються об`єкти міської інфраструктури, то замовники таких об`єктів не сплачують кошти для створення і розвитку інфраструктури міста (бо вони вже беруть участь у створенні цієї інфраструктури шляхом фінансування будівництва відповідних об`єктів).
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, нормами Закону не встановлено умови обов`язкового передання таких об`єктів соціальної інфраструктури до комунальної власності населеного пункту (така ж позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25.07.2018 у справі №910/19020/17, від 09.07.2020 у справі №910/9641/19).
Відповідно до положень статті 16 Закону України «Про основи містобудування» будівельні норми, державні стандарти, норми і правила встановлюють комплекс якісних та кількісних показників і вимог, які регламентують розробку і реалізацію містобудівної документації, проектів конкретних об`єктів з урахуванням соціальних, природно-кліматичних, гідрогеологічних, екологічних та інших умов і спрямовані на забезпечення формування повноцінного життєвого середовища та якнайкращих умов життєдіяльності людини.
Будівельні норми, державні стандарти, норми і правила щодо планування, забудови та іншого використання територій, проектування і будівництва об`єктів містобудування розробляються і затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, іншими центральними органами виконавчої влади в порядку, визначеному законом.
Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 26.04.2019 №104 затверджено ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій», які є чинними.
Пунктом 3.59 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» до поняття «об`єкти соціальної інфраструктури» відносяться не тільки заклади освіти, охорони здоров`я, культури, житлово-комунального господарства, а й об`єкти, що відносяться до установ та підприємств обслуговування, які забезпечують соціальні запити населення у сфері охорони здоров`я, виховання й освіти, культури, фізичної культури та спорту, торгівлі, побутового, житлово-комунального обслуговування.
Пунктом 3.60 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій» передбачено, що соціально-планувальна структура: просторова локалізація центрів громадського обслуговування населення різних рівнів і зон їхнього впливу, що поділяються за рівнем обслуговування: повсякденного, періодичного та епізодичного. 
Розділ 9 Соціальна інфраструктура (установи та організації громадського обслуговування) ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування та забудова територій». Із назви розділу вбачається, що соціальна інфраструктура - це установи та організації громадського обслуговування. 
Пункт 9.1 дає посилання на додаток Е1 зазначеного ДБН, де міститься перелік установ та організацій громадського призначення, які відносяться до соціальної інфраструктури. У додатку Е.1 наданий перелік і розрахункові показники нормативної забезпеченості об`єктами громадського обслуговування населення, серед яких визначені наступні об`єкти за категоріями: 1) заклади освіти, серед яких зазначено: центри розвитку дитини; 2) заклади охорони здоров`я; 3) фізкультурно-оздоровчі та спортивні споруди; 4) заклади культури та мистецтв, культурно-видовищні та дозвіллєві, серед яких зазначено: універсальні зали; 5) підприємства торгівлі, харчування та побутового обслуговування серед яких зазначено: магазини (у тому числі: продовольчих та непродовольчих товарів), підприємства харчування, майстерні побутового обслуговування; 6) організації та установи управління, юридичні установи серед яких зазначено: юридичні консультації, нотаріальна контора; 7) організації житлово-комунального господарства.
Як вже зазначалось, Товариством з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР», як замовником, отримано 13.12.2018 від Державної архітектурно-будівельної інспекції України дозвільний документ №ОД112183471374 на будівництво багатоквартирного житлового комплексу з підземними паркінгами, вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та станцією технічного обслуговування з магазином супутніх товарів та адміністративно-побутовими приміщеннями за адресою: м. Одеса, Малиновський район, вул. Фонтанська дорога, 6 (I черга будівництва); коригування.
14.12.2018 Управлінням Державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради видано замовнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» дозвіл на виконання будівельних робіт №ОД 112183472567, найменування будівельних робіт – «Будівництво багатоквартирного житлового комплексу з підземними паркінгами, вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та станцією технічного обслуговування з магазином супутніх товарів та адміністративно-побутовими приміщеннями за адресою: м. Одеса, Малиновський район, вул. Фонтанська дорога, 6 (друга черга будівництва)».
У даному випадку, учасниками справи не заперечується те, що вказаний житловий комплекс будується на земельній ділянці з кадастровим номером 5110137300:51:010:0026. 
Як свідчать матеріали справи, відповідач до матеріалів справи долучив експертний звіт (позитивний) щодо розгляду проектної документації на будівництво за проектом (ІІ): «Будівництво багатоквартирного житлового комплексу з підземними паркінгами, вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та станцією технічного обслуговування з магазином супутніх товарів та адміністративно-побутовими приміщеннями за адресою: м. Одеса, Малиновський район, вул. Фонтанська дорога, 6» (ІІ черга будівництва). Коригування» №ЕП-3670/10/20 від 26.03.2021, затверджений Державним підприємством «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція», в якому зазначено, що проектом відповідного об`єкта, розробленого Товариством з обмеженою відповідальністю «ТОП АРТ ПРОЕКТ» на замовлення Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» у 2020 році в комплексі виділено 7 черг будівництва:
І черга – житловий будинок №1,ТП;
ІІ черга – нежитлова будівля з СТО;
ІІІ черга – підземний паркінг №1;
ІV черга – житловий будинок №2;
V черга – житловий будинок №3;
VІ черга – житловий будинок №4;
VІІ черга – підземний паркінг №2.
Зазначеним коригуванням проекту будівлі перебачено: розміщення СТО – мийки легкого автотранспорту на 2 пости, технічні та адміністративно-побутові приміщення мийки, буфет, магазин, у т.ч. супутніх товарів, групові санвузли на поверхах, інші об`єкти торгівельного призначення та додаткового обслуговування населення, підприємства торгівлі та громадського харчування - кафе, адміністративно-побутові приміщення кафе, адміністративні приміщення за кабінетною системою на 3-му, 4-му та 5-му поверхах, технічні та допоміжні приміщення функціонування об`єкту в підземному та на верхньому технічному поверхах.
Отже, в даному випадку на земельній ділянці з кадастровим номером 5110137300:51:010:0026 в межах одного житлового комплексу: «Будівництво багатоквартирного житлового комплексу з підземними паркінгами, вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та станцією технічного обслуговування з магазином супутніх товарів та адміністративно-побутовими приміщеннями за адресою: м. Одеса, Малиновський район, вул. Фонтанська дорога, 6» Товариством з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» здійснюється поетапне будівництво житлових будинків та спорудження об`єктів, які відносяться до об`єктів соціальної інфраструктури.
Разом з тим, виходячи з висновків Верховного Суду, наведених у постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі №910/7196/24, слово «спорудження» у контексті підпункту 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України №132-IX означає незавершену дію, процес будівництва, відтак, відповідач, розпочавши у 2018 році відповідне будівництво, до складу якого входять об`єкти соціальної інфраструктури, скористався своїм правом не брати участі у розвитку інфраструктури, при цьому можливість застосування положень Закону України №132-IX про звільнення від сплати пайової участі в даному випадку не залежить від того, до якої черги будівництва житлового комплексу відносяться такі об`єкти.
З врахуванням викладених вище доказів, колегія суддів зазначає, що оскільки замовником об`єкту будівництва: «Будівництво багатоквартирного житлового комплексу з підземними паркінгами, вбудовано-прибудованими приміщеннями громадського призначення та станцією технічного обслуговування з магазином супутніх товарів та адміністративно-побутовими приміщеннями за адресою: м. Одеса, Малиновський район, вул. Фонтанська дорога, 6» здійснюється спорудження на земельній ділянці в складі об`єкта будівництва (житлового комплексу) об`єктів соціальної сфери (інфраструктури), тому в даному випадку замовник не повинен залучатись до пайової участі у розвитку інфраструктури міста.
Враховуючи відсутність підстав для залучення відповідача, як замовника будівництва, до пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, у відповідача відсутній і обов`язок зі сплати пайового внеску у розвиток інфраструктури населеного пункту та, відповідно, обов`язок з повернення грошових коштів у заявленій у позові сумі в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України, а тому у задоволенні позовних вимог прокурора слід відмовити. 
За встановлених судом апеляційної інстанції обставин щодо відсутності у відповідача обов`язку з повернення грошових коштів у заявленій у позові сумі в порядку статті 1212 Цивільного кодексу України, колегія суддів не надає оцінку доводам апеляційної скарги прокурора, які стосуються розрахунку розміру таких коштів та не вбачає підстав для її задоволення.
Висновки суду апеляційної інстанції
Відповідно до положень статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно із частиною першою статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: нез`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги заступника керівника Одеської обласної прокуратури, наявність підстав для задоволення апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР», скасування рішення Господарського суду Одеської області від 09.10.2025 у справі №916/2056/25 в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» на користь держави в особі Одеської міської ради до місцевого бюджету коштів у сумі 2166284,55 грн, з яких: 1256115,54 грн - заборгованість зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси, 147946,32 грн - 3% річних та 762222,69 грн - інфляційних нарахувань з підстав неправильного застосування норм матеріального права, і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині та зміні в частині розподілу судових витрат. В решті частині рішення Господарського суду Одеської області від 09.10.2025 у справі №916/2056/25 слід залишити без змін.
Розподіл судових витрат
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР», витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви, витрати судового збору за подання в електронній формі через систему «Електронний суд» з понижуючим коефіцієнтом 0,8 відповідної апеляційної скарги та витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги заступником керівника Одеської обласної прокуратури відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на Одеську обласну прокуратуру.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, 277, 281 - 284 
Господарського процесуального кодексу України, суд –
ПОСТАНОВИВ:
1.Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури залишити без задоволення.
2.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» задовольнити.
3.Рішення Господарського суду Одеської області від 09.10.2025 у справі №916/2056/25 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» на користь держави в особі Одеської міської ради до місцевого бюджету коштів у сумі 2 166 284,55 грн, з яких: 1 256 115,54 грн - заборгованість зі сплати пайової участі замовників у розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури м. Одеси, 147 946,32 грн - 3% річних та 762 222,69 грн - інфляційні нарахування.
4.Ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
5.В решті рішення Господарського суду Одеської області від 09.10.2025 у справі №916/2056/25 залишити без змін.
6.Судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покласти на Одеську обласну прокуратуру.
7.Стягнути з Одеської обласної прокуратури на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ХАНБЕР» 38 993,12 грн витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.
Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ із зазначенням всіх необхідних реквізитів.
Повну постанову складено 19.02.2026.

Головуючий суддя Л.В. Поліщук

Суддя К.В. Богатир

Суддя С.В. Таран