Постанова
Іменем України

16 лютого 2026 року
м. Київ

справа № 199/3455/22
провадження № 61-13307 св 23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Пророка В. В.,
суддів: ОСОБА_5, Петрова Є. В., 
учасники справи:
позивач	-	Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,		
відповідачі:		ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,		
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору -  ОСОБА_3 ,	

розглянувши на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником - адвокатом Сокуренком Євгеном Сергійовичем, на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 березня 2023 року, ухвалене суддею Спаї В. В., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року,прийняту колегією суддів у складі Барильської А. П., Зайцевої С. А., Максюти Ж. І., встановив

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст вимог учасників справи

1. У червні 2022 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило: в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 10 вересня 2008 року № DNFMGA0000000003 у розмірі 425 239,52 доларів США, що за курсом 29,25 грн згідно із службовим розпорядженням Національного банку України від 09 травня 2022 року складало 12 438 255,96 грн (52 855,88 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 40 655,43 доларів США - за відсотками за користування кредитом; 9 907,71 доларів США - за комісією за користування кредитом; 321 820,50 доларів США - за пенею за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором) звернути стягнення на будинок загальною площею 124,50 кв. м, житловою площею 96,90 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

2. Позов мотивований тим, що10 вересня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № DNFMGA0000000003, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 58 393,69 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 вересня 2018 року. В забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором 10 вересня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 , ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки № DNFMGA0000000003, згідно з умовами якого відповідачі надали в іпотеку нерухоме майно: будинок загальною площею 124,50 кв. м, житловою площею 96,90 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Майно належить відповідачам на праві власності на підставі рішення суду. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 346 535,50 грн. Згідно з умовами зазначеного договору, погашення заборгованості повинно здійснюватися в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, комісії, а також інших витрат. У порушення зазначених умов договору ОСОБА_3 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до збитків АТ КБ «ПриватБанк», які виразилися у залученні ними вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника, та нести витрати по сплаті податків та інших обов`язкових платежів з цих коштів.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

3. Заочним рішенням від 28 березня 2023 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська позов задовольнив частково.

4. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 перед АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 119 489,31 доларів США, з яких: 52 855,88 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 37 205,49 доларів США - за відсотками за користування кредитом; 26 427,94 доларів США - за пенею за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, звернув стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок загальною площею 124,50 кв. м, житловою площею 96,90 кв. м з господарчими спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на праві власності на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 31 березня 2005 року у справі № 2-2307 та на підставі додаткового рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 21 березня 2007 року у справі № 2-209/05, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. 

5. У задоволенні решти вимог позову суд відмовив; вирішив питання про розподіл судових витрат; зупинив виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. 

6. Суд першої інстанції мотивував своє судове рішення тим, що чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання. Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику, тому нарахування позивачем заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 9 907,71 доларів США не ґрунтується на нормах законодавства. Заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами за період з 10 вересня 2008 року по 10 вересня 2018 року (період кредитування) станом на 09 травня 2022 року складає 37 205,49 доларів США, і саме в межах цієї суми підлягають задоволенню вимоги позивача. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування» (далі - ЗУ «Про споживче кредитування»), відповідно до статті 21 якого у договорах про споживчий кредит пеня за невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту та процентів за ним не може перевищувати розмір подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, та не може бути більшою за 15 відсотків суми простроченого платежу. Сукупна сума неустойки (штраф, пеня), нарахована за порушення зобов`язань споживачем на підставі договору про споживчий кредит, не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, і не може бути збільшена за домовленістю сторін. Отже, сукупна сума пені за невиконання позичальником обов`язку щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом не може перевищувати половини суми, одержаної споживачем за таким договором, що складає 26 427,94 доларів США (половина від суми кредиту - 52 855,88 доларів США) за період з лютого 2009 року по січень 2013 року, що знаходиться в межах строку кредитування. Таким чином, сума пені, що підлягає сплаті на користь позивача, складає 26 427,94 доларів США. Враховуючи викладене, загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 09 травня 2022 року складає 119 489,31 доларів США, у тому числі: 52 855,88 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 37 205,49 доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 26 427,94 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, та саме в рахунок погашення цієї суми заборгованості слід звернути стягнення на предмет іпотеки. Враховуючи, що на момент ухвалення рішення воєнний стан в Україні триває, виконання рішення суду підлягає зупиненню на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про виселення з будинку, що є предметом іпотеки, відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у будинку.

7. Постановою від 31 серпня 2023 року Дніпровський апеляційний суд апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково. 

8. Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 березня 2023 року змінив в частині визначення суми відсотків за користування кредитом та пені, збільшив суму відсотків за користування кредитом з 37 205,49 доларів США до 40 655,43 доларів США, та збільшив розмір пені з 26 427,94 доларів США до 52 855,88 доларів США, збільшив загальну суму заборгованості з 119 489,31 доларів США до 146 367,19 доларів США. В іншій оскаржуваній частині заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 березня 2023 року залишив без змін. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

9. Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що оскільки спірний кредитний договір було укладено 10 вересня 2008 року, тобто до набрання чинності статтею 21 ЗУ «Про споживче кредитування», то до розміру заборгованості за кредитним договором входить пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 52 855,88 доларів США (у межах вимог апеляційної скарги). Водночас, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для виселення з предмету іпотеки відповідачів (та інших зареєстрованих осіб, що є не конкретизованою вимогою), придбаного не за рахунок кредитних коштів, є хибними.

Встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи

10. 10 вересня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № DNFMGA0000000003, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 58 393,69 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку за кредитом з кінцевим терміном повернення 10 вересня 2018 року.

11. Згідно з умовами зазначеного договору, погашення заборгованості повинно здійснюватися в такому порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати АТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, комісії, а також інших витрат (пунктів 3.1, 8.1 договору). Відповідно до пункту 8.1 кредитного договору, кредит надається на споживчі цілі.

12. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачі 10 вересня 2008 року уклали договір іпотеки № DNFMGA0000000003, згідно з умовами якого надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: будинок загальною площею 124,50 кв. м, житловою площею 96,90 кв. м з господарчими спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 338118 в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

13. Майно належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві власності на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2005 року (справа № 2-2307) та на підставі додаткового рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2007 року (справа № 2-209/05). 

14. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 346 535,50 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

15. У вересні 2023 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк», подана 07 вересня 2023 року засобами поштового зв`язку адвокатом Сокуренком Є. С., на заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року, в якій заявник просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про виселення відповідачів і ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким задовольнити вказану вимогу.

Рух справи в суді касаційної інстанції 

16. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 вересня 2023 року суддею-доповідачем для розгляду справи № 199/3455/22 визначено Пророка В. В. , судді, які входять до складу колегії: ОСОБА_5, Петров Є. В.

17. На підставі розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2023 року призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями у зв`язку із увільненням від роботи судді ОСОБА_5 на період мобілізації до Збройних Сил України в Сили територіальної оборони на підставі повідомлення судді Пророка В. В.

18. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 вересня 2023 року суддею-доповідачем для розгляду справи № 199/3455/21 визначено Пророка В. В. , судді, які входять до складу колегії: Грушицький А. І., Петров Є. В.

19. Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою та витребувано справу з суду першої інстанції.

20. 20 жовтня 2023 року справа № 199/3455/21 надійшла до Верховного Суду.

21. На підставі розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 26 січня 2026 року призначений повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями на підставі службової записки судді Пророка В. В.

22. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 січня 2026 року суддею-доповідачем для розгляду справи № 199/3455/21 визначено Пророка В. В., судді, які входять до складу колегії: ОСОБА_5, Петров Є. В.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

23. З урахуванням змісту касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» оскаржує зазначені судові рішення на підставі пунктів 1 та 4 (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України) частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі ? ЦПК України). 

24. АТ КБ «ПриватБанк» вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 442/328/19-ц, від 29 вересня 2021 року у справі № 344/12708/19, від 08 грудня 2021 року та 23 листопада 2022 року у справі №209/2032/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16.

25. Крім того, заявник зазначає, що суди попередніх інстанцій не дослідили належним чином докази, зокрема, інформаційну довідку від 04 квітня 2023 року № 327973140 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо наявності іншого майна у відповідачів.

26. Касаційна скарга також мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не встановили, чи проживають та користуються відповідачі спірним майном, чи мають вони інше житло, не оцінені доводи щодо співмірності втручання у право на мирне володіння майном з дотриманням балансу між правами учасників спору.

27. Верховний Суд не бере до уваги ті доводи, які не стосуються предмета касаційного перегляду, а також ті, які не стосуються касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень у межах вимог, встановлених статтею 400 ЦПК України.

(2) Позиція інших учасників справи

28. Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву; пояснень) на касаційну скаргу не скористалися.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

29. Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції оскаржуються лише в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про виселення відповідачів, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України в іншій частині позовних вимог не переглядаються в касаційному порядку.

30. Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

31. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

32. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

33. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

34. Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про виселення відповідачів ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

35. За змістом частини другої статті 40 Закону « Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

36. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

37. Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

38. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

39. Аналогічний висновок висловлено в постановах Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, та який підтриманий Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

40. Суди попередніх інстанцій встановили, що спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не був придбаний за кредитні кошти, оскільки належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 березня 2005 року у справі № 2-2307 та додаткового рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2007 року у справі № 2-209/05.

41. Зазначена нерухомість була передана в іпотеку АТ КБ «ПриватБанк» відповідно до договору іпотеки від 10 вересня 2008 року.

42. Тобто, вказане вище нерухоме майно набуте у власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не за рахунок кредитних коштів, ще до укладення іпотечного договору від 10 вересня 2008 року, на підставі якого спірне нерухоме майно було передане в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором про іпотечний кредит від 10 вересня 2008 року № DNFMGA0000000003.

43. Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову в частині виселення відповідачів, керувався тим, що матеріали справи не містять доказів надання відповідачам іншого постійного жилого приміщення (з вказанням адреси такого приміщення для зазначення у рішенні суду), що є обов`язковою умовою при вирішенні питання про виселення, оскільки нерухоме майно, набуте у власність відповідачами, не за рахунок кредитних коштів.

44. Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу. 

45. В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», зокрема, посилалося на те, що згідно з інформаційною довідкою № 327973140 від 04 квітня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 мають на праві спільної сумісної власності житловий будинок, загальною площею 54,6 кв. м, житловою площею 37,1 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 . А відтак, наявність іншого житла на праві власності є підставою для виселення відповідачів без надання їм іншого житлового приміщення для проживання.

46. Апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги про наявність у відповідачів нерухомого майна, що підтверджується інформаційною довідкою № 327973140 від 04 квітня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, яку АТ КБ «ПриватБанк» подав лише в суді апеляційної інстанції, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів.

47. Верховний Суд погоджується із вказаними висновками апеляційного суду з огляду на таке.

48. Положеннями статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

49. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

50. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частини друга, четверта статті 83 ЦПК України).

51. Відповідно до частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

52. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 365 ЦПК України суддя-доповідач у порядку підготовки справи до апеляційного розгляду вирішує питання щодо поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції.

53. Відповідно до частин другої, третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

54. Верховний Суд зазначає, що застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

55. Таким чином, тлумачення положень частини четвертої статті 365, частин другої, третьої статті 367 ЦПК України дає підстави виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмови в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

56. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

57. Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що об`єктивно мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

58. Зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів. По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки.

59. Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, такими:

59.1 докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;

59.2 докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (незалежних від нього) не міг надати їх до суду;

59.3 суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;

59.4 суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо);

59.5 наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.

60. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24 липня 2024 року у справі № 646/857/18 (провадження № 61-5330св24).

61. Зазначене підтверджується практикою Верховного Суду з цього процесуального питання, що має значний вплив на дотримання принципів судочинства, зокрема змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (провадження № 12-4гс21), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19 (провадження № 12-12гс21); постанови Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22 (провадження № 61-9422св22), від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22).

62. Отже, саме АТ КБ «ПриватБанк» у суді першої інстанції мало подати докази наявного у відповідачів іншого постійного жилого приміщення, а не суд мав сам встановлювати обсяг житлової нерухомості, яка перебуває у власності відповідачів.

63. Крім того, на АТ КБ «ПриватБанк» як на позивача відповідно до положень статей 12, 81, 177 ЦПК України покладено обов`язок надати докази на підтвердження заявлених позовних вимог.

64. Верховний Суд зазначає, що під час подання учасником справи доказів, які не були подані до суду першої інстанції, такий учасник справи повинен письмово обґрунтувати, в чому полягає винятковість випадку неподання зазначених доказів до суду першої інстанції у встановлений строк, а також надати відповідні докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від особи, яка їх подає.

65. Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 918/237/20.

66. ЦПК України пов`язує вирішення питання про прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів з одночасним виконанням таких критеріїв: «винятковість випадку» та «причини, що об`єктивно не залежать від особи». При цьому тягар доведення зазначених обставин покладений на учасника справи, який звертається з відповідним клопотанням (заявою) про долучення доказів (постанова Верховного Суду від 01 липня 2021 року у справі № 46/603).

67. Верховний Суд сформулював усталений правовий висновок про те, що винятковим випадком, коли можливе прийняття судом, у тому числі апеляційної інстанції, доказів з порушеннями встановленого процесуальним законом порядку, - може бути наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії з причин, що не залежали від нього, тягар доведення яких покладений на учасника справи (постанови Верховного Суду від 26 лютого 2019 року у справі № 913/632/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, від 19 жовтня 2021 року у справі № 903/533/21, від 10 квітня 2024 року у справі № 638/6852/18).

68. А відтак, порушень норм матеріального і процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.

(2) Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

69. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (частина третя статті 401 ЦПК України).

70. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи та висновків судів попередніх інстанцій Верховний Суд дійшов висновку про необхідність залишення касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

71. Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, розподіл судових витрат Верховним Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником - адвокатом Сокуренком Євгеном Сергійовичем, залишити без задоволення.

2. Заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 28 березня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 31 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: /підпис/ В. В. Пророк

/підпис/ А. А. Калараш

/підпис/ Є. В. Петров