ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

22 квітня 2026 року	Справа №160/33592/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лозицької І.О., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, –

ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, в якій просить суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 17.11.2025 №047350009052 про відмову у призначенні пенсії, у зв`язку з втратою годувальника ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити ОСОБА_1 пенсію, у зв`язку з втратою годувальника, відповідно до заяви про призначення пенсії від 09.11.2025 в розмірі, з урахуванням вимог ст. 28 ч. 3 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 , як дружина померлого годувальника ОСОБА_2 , звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії у разі втрати годувальника, відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Заява позивача за принципом екстериторіальності розглянута Головним управлінням Пенсійного фонду України в Рівненській області, рішенням якого від 17.11.2025 №047350009052 позивачу було відмовлено у призначенні пенсії у разі втрати годувальника, у зв`язку з відсутністю страхового стажу 32 роки. Позивач із таким рішенням не погоджується, що стало підставою для звернення до суду з цією позовною заявою. 
Ухвалою суду відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Цією ж ухвалою встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.
До суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що позивачу відмовлено у призначенні пенсії у разі втрати годувальника, у зв`язку з відсутністю страхового стажу. Стверджує, що пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», становить 60 років. Необхідний страховий стаж відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» становить не менше 32 років (у 2025 році). За результатами розгляду документів, доданих до заяви, страховий стаж померлого годувальника становить 40 років 5 місяців 11 днів. Згідно доданих документів до страхового стажу годувальника зараховано всі періоди. За доданими документами до страхового стажу позивачу не зараховано періоди трудової діяльності, згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 14.08.1983: з 18.05.1985 по 08.04.1986, оскільки в трудовій книжці відсутній запис про назву організації, в якій працювала заявниця; з 29.05.1996 по 28.08.1996, оскільки в графі 4 трудової книжки безпідставне виправлення в номері наказу при звільненні; з 07.01.1998 по 10.12.1998, оскільки не зазначена посада відповідальної особи, яка зробила запис при звільненні; з 21.12.1998 по 15.01.2000, оскільки період перебування на обліку в центрі зайнятості потребує додаткової інформації та уточнення, з 21.12.1998 призупинена виплата допомоги, а запис щодо відновлення допомоги відсутній. Згідно з документами, доданими до заяви про призначення пенсії та даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, страховий стаж позивача станом на 09.11.2025 становить 21 рік 8 місяців 6 днів. З огляду на викладене, у задоволенні позовної заяви просить відмовити. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд зазначає таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб (свідоцтво про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 11.06.1983). 
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 28.04.2008, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
09.11.2025 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області з заявою про призначення пенсії у разі втрати годувальника. 
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 17.11.2025 №047350009052 позивачу відмовлено у призначенні пенсії у разі втрати годувальника. 
Означене рішення мотивоване наступним:
«Вік заявниці 60 років. 
Вік годувальника на дату смерті становить 48 років. 
Відповідно до статті 36 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі – Закон) пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності. 
До непрацездатних членів сім`ї належать: чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 Закону. 
Згідно з пунктом 4 статті 26 Закону у разі відсутності, починаючи з 01.01.2018 року, необхідного страхового стажу на дату досягнення віку, передбаченого частинами першою – третьою цієї статті, пенсію за віком може бути призначено після набуття особою страхового стажу, визначеного частинами першою – третьою цієї статті на дату досягнення відповідного віку. Наявність страхового стажу, передбаченого частинами першою – третьою цієї статті, який дає право на призначення пенсії за віком, визначається на дату досягнення особою відповідного віку і не залежить від наявності страхового стажу на дату звернення за призначенням пенсії. 
Пенсійний вік, визначений статтею 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, становить 60 років. 
Необхідний страховий стаж відповідно до статті 26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” становить не менше 32 роки (у 2025 році). 
Результати розгляду документів, доданих до заяви:
Страховий стаж померлого годувальника становить 40 років 5 місяців 11 днів. 
- згідно доданих документів до страхового стажу годувальника зараховано всі періоди.
Страховий стаж заявниці становить 21 рік 8 місяців 6 днів. 
За доданими документами до страхового стажу заявниці не зараховано періоди трудової діяльності згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 14.08.1983: 
- з 18.05.1985 по 08.04.1986, оскільки в трудовій книжці відсутній запис про назву організації, в якій працювала заявниця; 
- з 29.05.1996 по 28.08.1996, оскільки в графі 4 трудової книжки безпідставне виправлення в номері наказу при звільненні;
- з 07.01.1998 по 10.12.1998, оскільки не зазначена посада відповідальної особи, яка зробила запис при звільненні; 
- з 21.12.1998 по 15.01.2000, оскільки період перебування на обліку в центрі зайнятості потребує додаткової інформації та уточнення, з 21.12.1998 призупинена виплата допомоги, а запис щодо відновлення допомоги відсутній. 
Додатковий коментар: відмовлено в призначенні пенсії у зв`язку з втратою годувальника відповідно до статті 36 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, оскільки відсутній необхідний страховий стаж заявниці 32 роки».
Позивач із означеним рішенням не погоджується, що стало підставою для звернення з даною позовною заявою до суду.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначені Законом України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058-IV).
У розумінні абз. 22 ст. 1 Закону № 1058-IV пенсія – це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом. За змістом ч. 1 ст. 9 Закону № 1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті особи, яка виконала функцію донора анатомічних матеріалів людини, пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров`я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21 листопада 2013 року по 21 лютого 2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича (Революції Гідності), та непрацездатним членам сім`ї особи, якій відповідно до Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» надано правовий статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому дітям пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника.
Частиною 2 статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» визначено поняття непрацездатної особи. Так, непрацездатними членами сім`ї вважаються чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є особами з інвалідністю або досягли віку 65 років, або пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону.
З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_2 від 11.06.1983 ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .
Як вище встановлено судом, питання наявності у померлого годувальника страхового стажу та інших підстав, передбачених ч. 1 ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», не є предметом спору у даній справі. Оскаржуване рішення про відмову у призначенні пенсії позивачу не містить посилань на відсутність необхідного стажу у померлого годувальника як на підставу для відмови, отже, ця обставина не оспорюється відповідачем.
Натомість, згідно спірного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про відмову в призначенні пенсії від 17.11.2025 №047350009052, пенсійний орган встановив, що у позивача наявний страховий стаж 21 рік 8 місяців 6 днів, якого, на його думку, недостатньо для призначення пенсії у разі втрати годувальника.
Відповідно до позовних вимог, позивач просить призначити пенсію у разі втрати годувальника з 09.11.2025.
За приписами частини першої статті 26 Закону № 1058-IV встановлено, що право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років у період з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року мають особи за наявності страхового стажу не менше 32 років.
Частиною другою статті 26 Закону № 1058-IV передбачено, що право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки у період з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року мають особи за наявності страхового стажу від 22 до 32 років.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV страховий стаж – це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі – Закон №1788-ХІІ) передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч. 1 ст. 48 Кодексу Законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Згідно пункту 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637 (далі – Порядок) основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. В той же час, трудова книжка підтверджує загальний трудовий стаж особи.
Відповідно до п. 3 вказаного Порядку за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм права дає змогу дійти висновку, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка, тоді як підтвердження трудового стажу на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами можливе лише у випадку її відсутності або відсутності в ній записів.
Згідно ч. 2 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку – на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону № 1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
У трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 від 14.08.1983 наявні наступні записи щодо спірних періодів роботи позивача:
- 18.05.1985 – зарахована до Першотравенської лікарні на посаду медсестри хірургічного відділення по переведенню, наказ №592 від 23.05.1985 (запис №4);
- 08.04.1986 – звільнена з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП УРСР, наказ №409 від 08.04.1986 (запис №5);
- 28.05.1996 – прийнята на посаду реалізатора медикаментів по переводу з фірми «Астро-Кет», згідно трудової угоди від 26.05.1996, наказ №7п3 від 26.05.1996 (запис №14);
- 28.08.1996 – звільнена з займаної посади у зв`язку з закінченням дії трудової угоди від 26.05.1996, наказ №10п3 від 28.08.1996 (запис №15);
- 07.01.1998 – прийнята на посаду завідуючої аптекою на ТОВ «Дева», наказ №4-к від 07.01.1998 (запис №21);
- 10.12.1998 – звільнена з займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП УРСР, наказ №27-к від 19.12.1998 (запис №22);
- 21.12.1998 – розпочата виплата допомоги по безробіттю, відповідно до ст. 29 п. 1 Закону України «Про зайнятість населення», наказ №1170 від 21.12.1998 (запис №23);
- 15.01.2000 – припинена виплата допомоги по безробіттю, відповідно до п. 13 ст. 30 Закону України «Про зайнятість населення», наказ №55 від 15.01.2000 (запис №25).
Дослідивши записи трудової книжки позивача серії НОМЕР_1 від 14.08.1983, суд доходить висновку, що вони містять чітку послідовність відомостей про прийняття на роботу, переведення та звільнення позивача у спірні періоди. Зазначені записи мають відомості про накази, завірені печатками підприємств, установ, організацій, та підписами відповідальних осіб, не містять ознак підробки чи суттєвих розбіжностей, які б ставили під сумнів факт трудової діяльності позивача.
Разом із цим, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а звернув увагу на те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
У постанові від 06.03.2018 у справі № 754/14898/15-а Верховний Суд дійшов висновку, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Також, у постанові Верховного Суду від 06.02.2018 у справі № 677/277/17 зазначено, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 № 301 «Про трудові книжки працівників» відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому, власне недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для особи, яка звернулася за пенсією а отже, й не може впливати на її особисті права.
У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретну посаду, яку обіймав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Суд зазначає, що законодавець пов`язує необхідність підтвердження трудового стажу для призначення пенсії лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи за певні періоди роботи.
Таким чином, оскільки трудова книжка є основним документом, що підтверджує стаж роботи, а відповідачем не було надано жодних належних та допустимих доказів, які б спростовували відомості, внесені до неї, суд вважає доводи пенсійного органу про неможливість зарахування цих періодів необґрунтованими. Будь-які формальні недоліки в первинних архівних документах чи неможливість проведення перевірки відповідачем не можуть нівелювати відомості офіційного документа (трудової книжки) та позбавляти позивача права на належне пенсійне забезпечення.
Відтак, суд доходить висновку, що вказані у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 14.08.1983 періоди роботи позивача з 18.05.1985 по 08.04.1986, з 28.05.1996 по 28.08.1996, з 07.01.1998 по 10.12.1998, з 21.12.1998 по 15.01.2000, підлягають зарахуванню до страхового стажу позивача.
Стосовно наявності виправлень у трудовій книжці позивача, суд зазначає наступне.
Трудова книжка позивача серії НОМЕР_1 від 14.08.1983 вперше заповнювалась 09.08.1983. На той час діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 № 162 (далі – Інструкція №162).
Згідно пункту 2.2 Інструкції №162 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по-батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Пунктом 2.4 Інструкції №162 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Згідно пункту2.11 Інструкції №162 першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після того ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалася трудова книжка переведення працівника на іншу постійну роботу на тому ж підприємстві оформлюється в такому ж порядку, як і прийом на роботу.
За приписами п. 2.3 Інструкції №162, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагородження та заохочення вносяться адміністрацією підприємства після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). Записи виконуються арабськими цифрами (число і місяць двозначними). Наприклад, якщо робітника або службовця прийнято на роботу 5 січня 1984 р., у графі 2 трудової книжки раніше встановленого зразка (1938 р.) записується: « 1984.05.01», у трудових книжках, виданих після 1 січня 1975 р.: « 05.01.84». Записи виконуються акуратно, перовою або кульковою ручкою, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольору.
Відповідно до п.2.5 Інструкції №162, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення на іншу постійну роботу, про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується адміністрацією того підприємства, де було внесено відповідний запис. Адміністрація за новим місцем роботи зобов`язана надати працівникові в цьому необхідну допомогу.
Аналогічні норми містяться в Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 №58 (далі – Інструкція №58).
Відповідно до п. 1.1 Інструкції №58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. На осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться тільки за місцем основної роботи.
За приписами п. 2.2, 2.4 Інструкції №58 заповнення трудової книжки вперше провадиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття на роботу. До трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди. Стягнення до трудової книжки не заносяться.
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
Згідно пункту 2.11, 2.13 Інструкції №58 відомості про працівника записуються на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Прізвище, ім`я та по батькові (повністю, без скорочення або заміни імені та по батькові ініціалами) і дата народження вказуються на підставі паспорту або свідоцтва про народження.
Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.
Аналізуючи вищевикладені норми Інструкцій №162 та №58, суд доходить висновку, що відповідальність за якість записів у трудовій книжці, наявність виправлень чи чіткість відбитків печаток покладається виключно на власника або уповноважений ним орган. Відтак, можливі технічні помилки роботодавця не можуть бути перекладені на працівника та призводити до обмеження його конституційного права на соціальний захист. Недотримання правил ведення трудової книжки тягне за собою негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для застрахованої особи, щодо якої ці порушення було вчинено.
Зазначена правова позиція є сталою та підтверджується, зокрема, постановою Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №677/277/17, де наголошено на недопустимості позбавлення особи права на врахування фактично відпрацьованого часу у складі трудового стажу через формальні недоліки документів.
Відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що спірні записи у трудовій книжці є недійсними та недостовірними.
Відтак, викладені у спірному рішенні підстави незарахування до страхового стажу позивача періодів роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_1 від 14.08.1983, суд вважає необґрунтованими. Враховуючи, що формальні недоліки у заповненні трудової книжки не спростовують факту наявності трудових відносин, такі доводи пенсійного органу не можуть бути покладені в основу відмови у призначенні пенсії.
Отже, розглядаючи заяву позивача про призначення пенсії, відповідач дійшов помилкового висновку щодо підстав для відмови у призначенні позивачу пенсії у разі втрати годувальника. Оскільки рішення відповідача про відмову в призначенні пенсії прийнято не на підставі Конституції та діючого законодавства України, то воно підлягає скасуванню.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
В адміністративному судочинстві принцип верховенства права зобов`язує суд надавати законам та іншим нормативно-правовим актам тлумачення у спосіб, який забезпечує пріоритет прав людини при вирішенні справи. Тлумачення законів та нормативно-правових актів не може спричиняти несправедливих обмежень прав людини.
Згідно частини другої статті 5 КАС України захист порушених прав, свобод чи інтересів особи, яка звернулася до суду, може здійснюватися судом також в інший спосіб, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Підводячи підсумок викладеному, суд вважає необхідним, з метою ефективного захисту прав позивача, вийти за межі позовних вимог та визнати протиправним, та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про відмову в призначенні пенсії від 17.11.2025 №047350009052, зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу позивача періоди роботи з 18.05.1985 по 08.04.1986, з 28.05.1996 по 28.08.1996, з 07.01.1998 по 10.12.1998, з 21.12.1998 по 15.01.2000, згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 14.08.1983 та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву позивача від 09.11.2025 про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, з урахування висновків суду, викладених у цьому рішенні.
У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити, оскільки на виконання рішення суду призначенню пенсії передує перерахунок відповідачем страхового стажу позивача, згідно зарахованих періодів його роботи. Відтак, питання призначення пенсії та її виплати є передчасним. 
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а за змістом ст. 90 цього Кодексу суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд доходить висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими в частині, а вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Згідно ч. 3 ст. 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. 
Як встановлено судом із матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання позову в розмірі 968,96 грн.
Отже, сплачений судовий збір за подачу позову до суду в сумі 484,48 грн підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Керуючись ст. ст. 2, 9, 77, 78, 139, 241-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, – 

УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 17.11.2025 №047350009052 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 18.05.1985 по 08.04.1986, з 28.05.1996 по 28.08.1996, з 07.01.1998 по 10.12.1998, з 21.12.1998 по 15.01.2000 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 від 14.08.1983.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 09.11.2025 про призначення пенсії у разі втрати годувальника, з урахування висновків суду, викладених у цьому рішенні.
У задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області (код ЄДРПОУ 21084076) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 484 (чотириста вісімдесят чотири) гривні 48 копійок.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.О. Лозицька