ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
12 лютого 2026 року
м. Київ
справа № 344/14839/17
провадження № 51-4357 км 19 
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 , 

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 , 
захисника ОСОБА_6 ( у режимі відеоконференції),
засудженого ОСОБА_7 ( у режимі 
відеоконференції), 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 липня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017090010002285, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Туркменістану, уродженця м. Туркменабат Туркменістан, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.115, ч.1 ст.309 КК України. 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 липня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за:
-  ч.1 ст.309 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік та на підставі ч.1 ст. 49, ч.5 ст.74 КК України звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності;
- ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. 
Строк відбування покарання ОСОБА_7 постановлено рахувати з моменту затримання.
Зараховано в строк відбування покарання період попереднього ув`язнення з 13.06.2017 по 24.07.2019 включно, з розрахунку день за два. 
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні. 
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року вирок суду першої інстанції в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 309 КК України скасовано, провадження в цій частині закрито на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України, у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати. 
Постановлено вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. У решті вирок залишено без зміни. 
Органом досудового розслідування дії ОСОБА_7 були кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України, однак місцевий суд із цим не погодився та перекваліфікував їх на ч.2 ст. 121 КК України, за якою й засудив. 
Суди встановили, що ОСОБА_7 31 травня 2017 року о 21:00, перебуваючи в приміщенні кухні квартири АДРЕСА_2 , в ході конфлікту із ОСОБА_8 наніс останній ряд ударів руками по обличчю та тілу. В подальшому, о 23:30, ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, наніс ОСОБА_8 ряд ударів дерев`яною палицею по різних частинах тіла, в тому числі в голову, чим спричинив потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, від яких в подальшому настала смерть потерпілої. Всього потерпілій ОСОБА_8 було завдано близько 20-30 ударів в різні частини тіла, з яких один цілеспрямований удар в голову, після отримання якого, потерпіла могла в проміжку часу до 24 годин жити і виконувати певні самостійні дії (ходити, говорити, кричати), після чого настала її смерть. 
Крім того, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався в тому, що він у невстановлені досудовим розслідуванням час та особи, придбав особливо небезпечний наркотичний засіб - екстракт канабісу (марихуану), який приніс в квартиру АДРЕСА_2 , де зберігав без мети збуту для власного вживання до 05.06.2017. 
Апеляційний суд визнав це обвинувачення недоведеним, тому що наркотичний засіб було вилучено під час огляду місця події 05.06.2017, протокол за результатами якої визнано недопустимим доказом і в порядку п.3 ч.1 ст.284 КПК України закрив кримінальне провадження в цій частині. 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_7 , посилаючись не неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Зазначає, що суди неправильно кваліфікували його дії за ч.2 ст.121 КК України, тому що тяжке тілесне ушкодження, яке спричинило смерть потерпілої ОСОБА_8 , виникло в результаті її падіння в ванній кімнаті, а не внаслідок умисно завданих ним ударів, тому дії слід кваліфікувати за ч.1 ст.119 КК України, як вбивство, вчинене через необережність. 
Вважає, що в основу вироку покладено недопустимі докази, які зібрані неуповноваженим слідчим, тому що в матеріалах справи відсутня постанова про визначення групи слідчих після 13.06.2017. 
Речовий доказ - дерев`яна палиця є недопустимим доказом через те, що її вилучено в результаті несанкціонованого обшуку житла. 
На думку засудженого він не набув статусу обвинуваченого, тому що в обвинувальному акті вказується, що він «підозрюється», а не «обвинувачується». Крім того, в обвинувальному акті не зазначені обставини, визначені ст.91 КПК України, а саме подія кримінального правопорушення, а також форма вини, мотив і мета його вчинення.
Скаржиться на порушення його права на захист внаслідок неефективного здійснення своїх обов`язків захисником  ОСОБА_9 . 
Місцевий суд всупереч вимог ст. 374 КПК України у вироку не навів мотивів чому взяв до уваги одні докази, а відкинув інші. 
Суд апеляційної інстанції в порушення норм ст. 404 КПК України доводи апеляційної скарги захисника належним чином не перевірив. 
Посилається на невідповідність судових рішень вимогам ст. 370 КПК України через їх незаконність та необґрунтованість. 
Позиції інших учасників судового провадження
Засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 в суді касаційної інстанції вимоги касаційної скарги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. 
Прокурор ОСОБА_5 в судовому засіданні, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги засудженого, заперечувала проти її задоволення. 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.

Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. У касаційній скарзі прокурор не оспорює висновків суду щодо доведеності винуватості засудженого та кваліфікацію його дій. При перевірці доводів, наведених у скарзі, касаційний суд виходить із фактичних обставин, встановлених судами.

Мотиви суду

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно зі ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, досліджує всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку.
Наведені норми закону вимагають від суду зробити ґрунтовну, всебічну оцінку сукупності усіх зібраних у справі доказів, співставити їх між собою та зробити остаточний висновок на підставі повного обсягу усіх досліджених доказів. Жоден окремо взятий доказ не має наперед встановленої сили. Тому, суд робить свій висновок не на окремо взятому доказі, а на сукупності доказів (як прямих, так і непрямих), які доповнюють та уточнюють один одного.
За матеріалами справи, органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався за ч.1 ст.115 КК України, а саме в умисному вбивстві потерпілої 
ОСОБА_8 , це обвинувачення в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження і суд першої інстанції, з висновками якого погодилась й апеляційна інстанція, визнав ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України. З такими висновками колегія суддів касаційного суду погоджується. 
Під час розгляду даного кримінального провадження місцевий суд, дотримуючись положень ст. 94 КПК України, безпосередньо дослідив та оцінив усі докази в їх сукупності, детально виклав їх у вироку, встановив, що вони є взаємоузгодженими, належними та допустимими, доповнюють один одного та в повній мірі підтверджують висновок про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 121 КК України. 
При цьому суд всебічно перевірив версію засудженого про те, що він не спричиняв тяжких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_8 і смерть останньої наступила не від його дій, та визнав її такою, що не підтверджена доказами. Апеляційний суд із цим погодився. 
Суди зазначили, що вина ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України повністю доведена: даними протоколу слідчого експерименту за участю обвинуваченого, котрий хоча і не визнав свою вину, однак не заперечив, що 31.05.2017 між ним та потерпілою виник конфлікт, в ході якого він наносив ОСОБА_8 удари дерев`яною палицею, механізм спричинення яких показав на місці вчинення злочину; даними висновків судово-медичних експертиз встановлено, що смерть ОСОБА_8 настала від черепно-мозкової травми з переломами кісток основи та склепіння черепа, що ускладнилась крововиливами та набряком головного мозку, яка відноситься до категорії тяжкого тілесного ушкодження, що є небезпечним для життя в момент заподіяння. Після отримання черепно-мозкової травми, потерпіла могла в проміжку часу до 24 годин жити і виконувати певні самостійні дії (ходити, говорити, кричати), після чого настала її смерть. Висновком комісійної судово-медичної експертизи від 25 жовтня 2017 року підтверджено, що черепно-мозкова травма у потерпілої ОСОБА_8 могла утворитись внаслідок нанесення удару дерев`яною палицею циліндричної форми, яка була подана на експертизу, та не могла утворитись внаслідок падіння тіла з висоти власного росту до площини. Можливість утворення решти тілесних ушкоджень не виключається при обставинах, вказаних обвинуваченим у протоколі слідчого експерименту. Показаннями експертів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , котрі підтвердили викладені у висновках дані та зазначили, що ОСОБА_8 після отриманої травми голови могла деякий час жити та виконувати певні дії, а виявлені у неї переломи ребер вказують на те, що потерпілій робили непрямий масаж серця в момент смерті або незадовго після її настання. Показаннями свідка ОСОБА_12 про те, що в день події він бачив потерпілу ОСОБА_8 в квартирі засудженого, на її обличчі та руках були видимі тілесні ушкодження. Наступного дня засуджений ОСОБА_7 повідомив свідку про смерть ОСОБА_8 , тіло якої, на прохання засудженого, свідок допоміг сховати в чемодан, перевезти в інший населений пункт та викинути у водойму. Даними протоколу огляду місця події від 12 червня 2017 року підтверджено, що чемодан з тілом ОСОБА_8 було виявлено на дні озера в с. Світанок Івано-Франківської області. Проколом огляду місця події від 13 червня 2017 року про те, що в лісопосадці у с. Незвисько Івано-Франківської області, на яку вказав свідок ОСОБА_12 , було виявлено прикопані дерев`яну палицю циліндричної форми, а також особисті речі потерпілої та засудженого. Висновком судової психіатричної експертизи від 02 серпня 2017 року встановлено, що ОСОБА_7 на момент вчинення злочину усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними; а також іншими доказами. 
Таким чином, місцевий суд ретельно дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази та оцінивши їх з точки зору належності, достовірності, допустимості, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, дійшов правильного висновку про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. 
Доводи засудженого про те, що смерть потерпілої ОСОБА_8 настала в результаті падіння, а не від його умисних дій, тому мало місце вбивство, вчинене з необережності, не заслуговують на увагу. 
Частиною 2 ст.121 КК України передбачено кримінальну відповідальність за умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого. 
З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та двома суспільно небезпечними наслідками, що настали: первинні - тяжкі тілесні ушкодження, похідні - смерть. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням.
Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується умислом щодо суспільно -небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження та необережністю щодо настання смерті потерпілого.
Тож, встановлюючи суб`єктивні ознаки складу злочину - заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК України), необхідно виходити з того, що ознаками суб`єктивної сторони складу такого злочину є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в прямій і непрямій формі.
В свою чергу, вбивство з необережності (ст.119 КК України) має місце лише при необережній формі вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
Як встановили суди,  ОСОБА_7 завдав ОСОБА_8 численних (близько 20-30) ударів дерев`яною палицею в різні частини тіла, з яких один цілеспрямований удар в голову, чим спричинив потерпілій закриту черепно-мозкову травму з крововиливами та переломом кісток основи та склепіння черепа, яка ускладнилась набряком головного мозку. Між цими діями, які були активними, та їх наслідками, у вигляді заподіяння потерпілій тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили її смерть, існував прямий причинний зв`язок.
Наведені обставини, у своїй сукупності, свідчать про те, що ОСОБА_7 умисно, завдаючи з великою силою удари дерев`яною палицею в життєво-важливі органи ОСОБА_8 , розраховував на такі можливі наслідки, від яких її здоров`ю буде спричинено тяжку шкоду. Заслуговує на увагу й те, що ОСОБА_7 , будучи студентом медичного університету, під час побиття потерпілої бачив на її тілі синці та кров, тобто він розумів, що наніс тілесні ушкодження, однак заходи щодо надання невідкладної медичної допомоги потерпілій вжив лише в момент або одразу після смерті останньої. 
Ураховуючи викладене, дії ОСОБА_7 за ч.2 ст.121 КК України судами попередніх інстанцій кваліфіковані вірно, він має відповідати за той результат своїх дій (завдану шкоду), який фактично було заподіяно, в даному випадку тяжкі тілесні ушкодження, похідним наслідком яких є смерть потерпілої. 
Що стосується тверджень засудженого про недопустимість усіх доказів у справі, оскільки вони зібрані слідчими СУ ГУНП в Івано-Франківській області щодо яких відсутня постанова керівника органу досудового розслідування, то вони повністю спростовуються матеріалами провадження.
Нормами ст. 214 КПК України передбачено, що слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.
Способом оформлення рішення про визначення слідчого або групи слідчих, старшого слідчої групи, які здійснюватимуть досудове розслідування, який є допустимим за змістом норм, передбачених ст. 39, ч. 1 ст. 214 КПК України, є постанова керівника органу досудового розслідування.
Із матеріалів кримінального провадження убачається, що 05 червня 2017 року заступником начальника Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області - начальником слідчого відділу ОСОБА_13 винесено постанову про визначення слідчої групи для здійснення досудового розслідування у даному кримінальному провадженні зі слідчих СВ Івано-Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області. 
В свою чергу, 06 червня 2017 року у зв`язку зі значним обсягом слідчих (розшукових) дій, які необхідно було провести, заступником начальника ГУНП в Івано-Франківській області- начальником слідчого управління ОСОБА_14 було винесено постанову про визначення постійно-діючої слідчої групи до складу якої включено слідчих СУ ГУНП в Івано-Франківській області та слідчих СВ Івано- Франківського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, які здійснюватимуть досудове розслідування. На підставі цієї постанови, 06 червня 2017 року начальником та заступником начальника ГУНП в Івано-Франківській області було винесено спільний наказ №10 про створення постійно-діючої слідчо-оперативної групи. 
Суди попередніх інстанцій в межах перевірки аналогічних доводів сторони захисту дослідили вказані процесуальні документи та достовірно встановили, що всі слідчі СУ ГУНП в Івано-Франківській області, які здійснювали досудове розслідування в даному кримінальному провадженні, постановою від 06 червня 2017 року були включені до складу слідчої групи і мали повноваження, яка, в свою чергу, була чинною на момент винесення прокурором 13 червня 2017 року постанови про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу, а саме СУ ГУНП в Івано-Франківській області. 
Твердження засудженого ОСОБА_7 про те, що в основу вироку покладено недопустимий речовий доказ - дерев`яна палиця, оскільки її вилучено під час несанкціонованого обшуку його квартири, не заслуговують на увагу. 
Статтею 87 КПК України визначено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, одержаній унаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, й не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Питання допустимості доказів вирішує суд під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. У разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження. Сторони кримінального провадження під час судового розгляду мають право подавати клопотання про визнання доказів недопустимими (ст. 89 КПК України).
Як убачається з вироку, суд першої інстанції належним чином перевірив доводи сторони захисту про недопустимість доказів у провадженні, належним чином їх дослідив, оцінив та дав кожному з них відповідну оцінку. Суд чітко встановив, що дерев`яна палиця циліндричної форми була вилучена 13 червня 2017 року під час огляду місця події - лісопосадки в с. Незвисько Городенківського району Івано-Франківської області, а не в квартирі засудженого, як про те безпідставно йдеться у касаційній скарзі. Суд не обґрунтовував свої висновки даними протоколу огляду місця події, який був проведений 05 червня 2017 року в квартирі, де мешкав ОСОБА_7 . Водночас у вироку відповідно до ст. 374 КПК України наведено відповідні мотиви, чому суд взяв до уваги одні докази, а відкинув інші, тому твердження засудженого про протилежне теж неприйнятні. 
Щодо доводів  ОСОБА_7 про те, що він не набув статусу обвинуваченого, а також в обвинувальному акті не зазначені обставини, які підлягають доказуванню, слід зазначити таке. 
За містом норм п.5 ч.2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити, зокрема, виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. 
Питання відповідності обвинувального акта вимогам КПК України вирішує суд першої інстанції під час підготовчого судового засідання (ст. 314 КПК України). 
Важливим для вирішення питання про дотримання приписів кримінального процесуального закону є виклад стороною обвинувачення саме фактичних обставин кримінального правопорушення, адже їх відображення має суттєве значення для дослідження обставин вчиненого кримінального правопорушення в суді, належної реалізації права на захист, а також правильної кваліфікації кримінального правопорушення. 
Фактичні обставини визначають своїм змістом фабулу обвинувачення, яка віддзеркалює фактичну модель вчиненого кримінального правопорушення, а формула кваліфікації і формулювання обвинувачення є правовою оцінкою кримінального правопорушення, фактичною вказівкою на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому. 
За практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), обвинуваченням визнається офіційне доведення до відома особи компетентним органом твердження про наявність припущення про вчинення особою кримінально караного правопорушення й при цьому стосується змісту, а не формального поняття обвинувачення, оскільки в контексті положень ст. 6 Конвенції ЄСПЛ покликаний убачати, що приховано за зовнішньою стороною справи, та досліджувати реалії розглядуваної справи («Девеєр проти Бельгії» (Deweer v. Belgium). 
Із матеріалів справи слідує, що суд першої інстанції в підготовчому судовому засіданні перевірив обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 на його відповідність нормам ст. 291 КПК України і не знайшов підстав для прийняття рішення, передбаченого п. 3 ч. 3 ст. 314 цього Кодексу, тому ухвалою від 13 грудня 2021 року відмовив у клопотанні захисника про повернення обвинувального акта прокурору. 
Суд дійшов переконання, що обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 291 КПК України, у ньому зазначені факти, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення, правова кваліфікація загаданих фактів та інше. 
Що стосується вказівки в обвинувальному акті на те, що ОСОБА_7 «підозрюється», а не «обвинувачується» у вчиненні злочину, то безумовно використання зазначених понять як синонімів у різних процесуальних документах є неприпустимим, тому що це різні етапи кримінального провадження з притаманними лише їм специфічним комплексом гарантій прав та обов`язків і порядку здійснення процесуальних дій. У той же час у даному конкретному випадку така вказівка не ставить під сумнів конкретність та обґрунтованість висунутого ОСОБА_7 обвинувачення, що було чітко встановлено судом першої інстанції. Заслуговує на увагу те, що після оголошення прокурором обвинувального акта, обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні 20 січня 2022 року в присутності захисника підтвердив зрозумілість суті пред`явленого йому обвинувачення. 
Суд неодноразово наголошував, що сторона, яка стверджує про процесуальні порушення, має не лише довести наявність таких порушень, а й обґрунтувати, що ці порушення позначилися або могли позначитися на результаті судового розгляду (до прикладу, рішення ВС у справах № 125/2592/18, №236/4268/18). 
Засуджений скаржиться на порушення його права на захист через здійснення неефективного захисту адвокатом ОСОБА_9 . 
Статтею 59 Конституції України гарантовано право кожного на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Право підозрюваного, обвинуваченого, засудженого на захист полягає, зокрема, у наданні йому можливості надавати пояснення, збирати докази, користуватися правовою допомогою захисника, обраного ним або наданого безоплатно за рахунок держави (ст. 20 КПК України). 
Водночас, нормами ст. 54 КПК України передбачено можливість заміни захисника на будь-якій стадії провадження, у тому числі, якщо підозрюваний (обвинувачений) вважає, що здійснюваний захист є неефективним.
Ефективність захисту не є тотожною досягненню за результатами судового розгляду бажаного для обвинуваченого результату, а полягає в наданні йому належних та достатніх можливостей з використанням власних процесуальних прав та кваліфікованої юридичної допомоги, яка в передбачених законом випадках є обов`язковою, захищатися від обвинувачення в передбачений законом спосіб. Подальша незгода обвинуваченого з позицією і тактикою захисту не свідчить про його неефективність.
Із матеріалів провадження убачається, що на досудовому слідстві та під час тривалих судових розглядів, захист обвинуваченого здійснювали дев`ять професійних адвокатів, трьох з яких залучила мати обвинуваченого на підставі договору про надання правової допомоги. ОСОБА_7 був вільним у виборі захисника своїх прав, однак він неодноразово відмовлявся від послуг захисниківчерез суперечності у позиції захисту. Суд першої інстанції 06 липня 2023 року,вчергове, за клопотанням обвинуваченого залучив йому захисника із центру безоплатної правової допомоги. Тому від 06 липня 2023 року захист обвинуваченого ОСОБА_7 здійснювала адвокат ОСОБА_9 на підставі доручення Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в Івано-Франківській області. 
За період часу з 06 липня 2023 року до ухвалення вироку, а також протягом апеляційної процедури, ОСОБА_7 жодного разу не повідомляв про те, що захисник ОСОБА_9 формально, недобросовісно чи некваліфіковано здійснює його захист  і не висловлював бажання її замінити, хоча мав таку можливість.
Належна реалізація права на захист у кримінальному провадженні вимагає застосування практики ЄСПЛ, яка зводиться до того, що ведення захисту, по суті, є справою обвинуваченого та його адвоката, тобто це переважно питання взаємовідносин між ними, незалежно від того, чи призначається захисник у межах надання правової допомоги, чи оплачується приватно, втручання компетентних державних органів вимагається лише в тих випадках, коли факт незабезпечення адвокатом ефективного представництва є очевидним або будь-яким чином переконливо доведений до їх відома («Кускані проти Сполученого Королівства» від 24 вересня 2004 року, «Дауд проти Португалії» від 21 квітня 1998 року).
Будь-яких очевидних та об`єктивних даних про неналежне виконання професійних обов`язків адвоката захисником ОСОБА_9 , яке б могло призвести до істотного обмеження чи порушення прав ОСОБА_7 , передбачених частиною третьою статті 6 Конвенції, статтею 59 Конституції України, статтею 20, частинами третьою, четвертою статті42 КПК, матеріали справи не містять, такі дані переконливо не довів до відома суду і сам засуджений. 
Стосовно заявлених в судовому засіданні засудженим ОСОБА_7 тверджень про порушення його права на захист через проведення із ним слідчих дій за відсутності перекладача, то як вбачається із оскаржуваних судових рішень, за безпосередньої участі обвинуваченого проводився слідчий експеримент, до початку проведення якого ОСОБА_7 заявив, що він розуміє українську мову та не потребує послуг перекладача. Вказана слідча дія проводилась за участі захисника та понятих, в ході якої обвинувачений самостійно, на зрозумілій йому російській мові, без будь-яких обмежень, висловлював власну версію події, що відбулася. Протокол цієї слідчої дії підписали всі учасники, зокрема, обвинувачений та його захисник, котрі не висловлювали жодних зауважень та заперечень. За таких обставин порушень права засудженого на захист Судом не встановлено.
Суд апеляційної інстанції у межах, установлених ст. 404 КПК України, та у порядку, визначеному ст. 405 цього Кодексу, перевірив усі доводи апеляційних скарг, зокрема, сторони захисту, навівши в ухвалі змістовні мотиви з яких виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. 
Ухвала апеляційного суду є законною, обґрунтованою та належним чином вмотивованою, адже в повній мірі відповідає вимогам нормам статей 370, 419 КПК України, а тому твердження засудженого про протилежне теж неприйнятні. 
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були б безумовними підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, а тому підстав для задоволення касаційної скарги засудженого немає.
У зв`язку із цим та, керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити оскаржувані судові рішення без зміни.
З цих підстав Суд ухвалив:
Вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 липня 2024 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_15 ОСОБА_3