ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
58601, м. Чернівці, вул. О.Кобилянської, 14, тел. 52-47-40, inbox@cv.arbitr.gov.ua

Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 квітня 2026 року  	Справа № 926/3/26	
За позовом Окружної прокуратури міста Чернівці в інтересах держави, в особі Чернівецької міської ради

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Ріал Траст"

про стягнення коштів до бюджету в сумі 1 881 687,88 грн

Суддя Проскурняк О.Г. 
Секретар судового засідання Паращук Д.В.

Представники сторін:
прокурор – Маріуца Р.А.
від позивача – Фуркал С.О.
від відповідача – Марчук Д.П.

СУТЬ СПОРУ: Перший заступник керівника Окружної прокуратури міста Чернівці звернувся до Господарського суду Чернівецької області із позовом в інтересах держави, в особі Чернівецької міської ради до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Ріал Траст” про стягнення коштів до бюджету в сумі 1 881 687,88 грн.
Позов обґрунтовано тим, що 03 лютого 2005 року Чернівецькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю “Ріал Траст” укладено договір № 532 оренди земельної ділянки площею 13,5373 га, в тому числі: під водоймищем - площею 2,87 га, під прибережно - захисною смугою площею 1,9488 га, для багатоповерхової житлової та громадської забудови з вбудованими приміщеннями соціально-культурно-побутового призначення та підземним авто паркінгом – площею 8,7185 га за адресою: місто Чернівці вул. Чорновола, економіко-планувальна зона № 32, квартал № 002 (кадастровий номер 7310136600:32:002:0008) строком до 01 грудня 2024 року.
23 листопада 2018 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією України видано дозвіл на виконання будівельних робіт № ІУ 113183271608. Найменування згідно проекту будівництва: «Будівництво окремих багатоквартирних житлових будинків (будинки 1-14 з вбудовано - прибудованими нежитловими приміщеннями, паркінгом та благоустроєм рекреаційної території за адресою вул. В. Чорновола м. Чернівці (будинок 11).
Згідно інформації, яка міститься в акті готовності об`єкта до експлуатації (реєстраційний номер в ЄДЕССБ AC01:0965-7636-1378-7663), будівництво вказаного об`єкта розпочато 23 листопада 2018 року, роботи завершено 31 травня 2020 року. Пайова участь Забудовником до місцевого бюджету не сплачувалася на підставі пункту 13 розділу І Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” від 20 вересня 2019 № 132 - IX.
Так, прокурор звернувся з позов про стягнення боргу внесення пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, інфляційних втрат та 3 % річних.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 січня 2026 року, судову справу № 926/3/26 передано на розгляд судді Проскурняку О.Г.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 05 січня 2026 року відкрито провадження у справі № 926/3/26 та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні на 03 лютого 2026 року.
20 січня 2026 року через систему “Електронний суд” надійшов відповідь відповідача на позов та заява про застосування строків позовної давності та заява про залишення позову без розгляду.
В своїх запереченнях представник відповідача зазначив, що прокурором необґрунтовано строки та суму застосовану відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.
Крім цього, у своїй заяві відповідач зазначає, що прокурором неправомірно заявлено позов в інтересах держави, в особі Чернівецької міської ради.
02 лютого 2026 року через систему “Електронний суд” надійшла відповідь прокурора на відзив, в якому останній обґрунтував правильність здійсненого розрахунку суми пайової участі.
До того ж, 02 лютого 2026 року через систему “Електронний суд” надійшли заперечення прокурора на заяви відповідача про застосування строків позовної давності та про залишення позову без розгляду.
Ухвалою суду від 03 лютого 2026 року продовжено строк підготовчого провадження на 30 днів; підготовче засідання у справі № 926/3/26 відкладено на 10 березня 2026 року.
09 березня 2026 року через систему “Електронний суд” надійшла заява відповідача про залучення співвідповідача.
Обґрунтовуючи дану заяву, представник відповідача вказує, що між ТОВ “Ріал Траст” та ТОВ “Чернівці-Моноліт” існують договірні відносини, які стосуються розміру орендної плати по земельній ділянці кадастровий номер 7310136600:31:002:0008.
Крім цього, 09 березня 2026 року через систему “Електронний суд” надійшла заява відповідача про розстрочку виконання рішення суду.
Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 10 березня 2026 року в підготовчому засіданні оголошено перерву до 01 квітня 2026 року.
25 березня 2026 року через систему “Електронний суду” надійшли заперечення позивача на заяву про залучення співвідповідача.
Представник позивача зазначає, що відповідач у справі процесуальним правом на залучення співвідповідача не наділений.
Крім цього, представник вказує, що подібні правовідносини по сплаті пайової участі в розвитку інфраструктури, між тими ж сторонами, вже розглядались в справі №926/2715/24 та стосуються однієї і тієї ж земельної ділянки, яка перебувала в оренді ТОВ “Ріал-Траст”.
При цьому, судами під час розгляду справи № 926/2715/24 зазначено, що права та обов`язки ТОВ “Чернівці-Моноліт”, як солідарного виконавця договору не залежать від оскаржуваного рішення суду.
Так, на думку позивача, підстави для залучення ТОВ “Чернівці-Моноліт” як відповідача або як будь-якого іншого учасника у справі №926/3/26 відсутні.
Також, 25 березня 2026 року через систему “Електронний суду” надійшли заява позивача, де зазначено, що останній залишає розгляд клопотання про розстрочення виконання рішення на розсуд суду на 31 грудня 2026 року.
Представник позивача в підготовчому засіданні 01 квітня 2026 року підтримав свої клопотання про залучення співвідповідача.
Прокурор та представник позивача в судовому засіданні заперечували щодо задоволення даного клопотання.
Розглянувши клопотання про залучення співвідповідача, суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні, з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 48 ГПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, залучити до участі у ній співвідповідача.
Так, з огляду на заперечення позивача та те, що відповідач таким процесуальним правом не наділений, суд дійшов висновку відмовити у задоволенні заяви відповідача про залучення співвідповідача.
Представник відповідача в підготовчому засіданні 01 квітня 2026 року визнав позов в повному обсязі та просив задовольнити заяву про розстрочку виконання рішення суду.
Прокурор та представник позивача в підготовчому засіданні не заперечували щодо розстрочення виконання рішення суду.
Згідно частини 185 Господарського процесуального кодексу України (далі- ГПК України), за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 191, 192 цього Кодексу.
Згідно частини 1, 4 статті 191 ГПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
В порядку статей 8, 222 Господарського процесуального кодексу України, здійснювалося фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів.
На виконання вимог статті 223 Господарського процесуального кодексу України, складено протоколи судових засідань, які долучено до матеріалів справи.
Відповідно до статті 219 Господарського процесуального кодексу України, вступну та резолютивну частину рішення у даній справі проголошено у судовому засіданні 01 квітня 2026 року.
Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, з`ясувавши фактичні обставини справи, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

В С Т А Н О В И В:

Щодо звернення прокурора про захист інтересів держави.
Згідно зі статтею 1 Закону України “Про прокуратуру”, прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту, зокрема, загальних інтересів суспільства та держави.
У випадках, визначених Законом, на прокуратуру покладається функція з представництва інтересів громадянина або держави в суді (пункту 2 частини 1 статті 2 Закону України “Про прокуратуру”).
Статтями 7, 140, 142 Конституції України та ст. ст. 16, 60 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні” передбачено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти тощо. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування, функціонування якого гарантується державою, є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах. 
Відповідно до частини 1 статті 63 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”, доходи місцевих бюджетів формуються за рахунок власних, визначених законом, джерел та закріплених у встановленому законом порядку загальнодержавних податків, зборів та інших обов`язкових платежів.
Згідно частини 4 статті 71 Бюджетного кодексу України, бюджет розвитку місцевих бюджетів є складовою частиною спеціального фонду місцевих бюджетів. 
До надходжень спеціального фонду місцевих бюджетів належать зокрема надходження бюджету розвитку місцевих бюджетів (частина 1 статті 69-1 Бюджетного кодексу України ).
Відповідно до частини 1 статті 71 Бюджетного кодексу України, надходження бюджету розвитку місцевих бюджетів включають, зокрема кошти пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту, отримані відповідно до Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”.
Місцеві бюджети мають бути достатніми для забезпечення виконання органами місцевого самоврядування наданих їм законом повноважень на забезпечення населення послугами не нижче рівня мінімальних соціальних потреб. Повноваження на здійснення витрат місцевого бюджету мають відповідати обсягу надходжень місцевого бюджету.
У разі, коли вичерпано можливості збалансування місцевих бюджетів і при цьому не забезпечується покриття видатків, необхідних для здійснення органами місцевого самоврядування наданих їм законом повноважень на забезпечення населення послугами не нижче рівня мінімальних соціальних потреб, держава забезпечує збалансування місцевих бюджетів шляхом передачі необхідних коштів до відповідних місцевих бюджетів у вигляді дотацій та субвенцій відповідно до закону (ст. 66 Закону України “Про місцеве самоврядування в Україні”).
Таким чином, місцеві інтереси знаходяться у тісному зв`язку із загальнодержавними, характеризуються взаємозалежністю та взаємодоповненням. Як наслідок, у разі порушення економічних (матеріальних) інтересів місцевого самоврядування, порушуються й інтереси держави в цілому.
Верховний суд в постанові від 08.02.2019 у справі № 915/20/18, зазначив, що «інтереси держави полягають не тільки у захисті прав державних органів влади чи тих, які відносяться до їх компетенції, а також захист прав та свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи».
Згідно з частини 10 статті 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, кошти, отримані як пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту.
Ненадходження коштів зі сплати пайового внеску до місцевого бюджету перешкоджає належним чином фінансувати створення і розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, підриває економічні основи місцевого самоврядування, а тому безпосередньо порушує інтереси держави, яка гарантує належну реалізацію конституційних прав громадян, в тому числі на достатній рівень життя, освіту, безкоштовну медицину, безпеку життя та здоров`я.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України “Про прокуратуру”, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
22 серпня 2025 року Окружною прокуратурою м. Чернівці направлено лист до Чернівецької міської ради щодо необхідності повернення коштів в дохід бюджету.
Однак, Радою не повідомлено про намір самостійно вжити заходи щодо стягнення коштів до бюджету.
Враховуючи зазначене вище, прокурор правомірно звернувся з цим позов до суду в інтересах держави в особі Чернівецької міської ради.
По суті спору.
03 лютого 2005 року Чернівецькою міською радою та Товариством з обмеженою відповідальністю “Ріал Траст” укладено договір № 532 оренди земельної ділянки площею 13,5373 га, в тому числі: під водоймищем - площею 2,87 га, під прибережно - захисною смугою площею 1,9488 га, для багатоповерхової житлової та громадської забудови з вбудованими приміщеннями соціально-культурно-побутового призначення та підземним авто паркінгом – площею 8,7185 га за адресою: місто Чернівці вул. Чорновола, економіко-планувальна зона № 32, квартал № 002 (кадастровий номер 7310136600:32:002:0008) строком до 01 грудня 2024 року.
Департаментом містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради 22 серпня 2016 року видано містобудівні умови і обмеження № 1290/16 на об`єкт будівництва “Будівництво окремих багатоквартирних житлових будинків (будинки 1 14) з вбудовано - прибудованими нежитловими приміщеннями, паркінгом та благоустроєм рекреаційної території”, який знаходиться на вищевказаній земельній ділянці. 
В подальшому, 23 листопада 2018 року Державною архітектурно-будівельною інспекцією України видано дозвіл на виконання будівельних робіт № ІУ 113183271608. Найменування згідно проекту будівництва: “Будівництво окремих багатоквартирних житлових будинків (будинки 1-14) з вбудовано - прибудованими нежитловими приміщеннями, паркінгом та благоустроєм рекреаційної території за адресою вул. В. Чорновола м. Чернівці (будинок 11)”.
Код об`єкта, відповідно до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018 2000:1122.1 – “Будинки багатоквартирні масової забудови»”. 
Державною інспекцією архітектури та містобудування 14 жовтня 2022 року зареєстровано сертифікат № ІУ123221010105, яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта “Будівництво окремих багатоквартирних житлових будинків (будинки 1-14) з вбудовано - прибудованими нежитловими приміщеннями, паркінгом та благоустроєм рекреаційної території за адресою вул. В. Чорновола м. Чернівці (будинок 11)” (далі – Об`єкт будівництва) проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації
Згідно інформації, яка міститься в акті готовності об`єкта до експлуатації (реєстраційний номер в ЄДЕССБ AC01:0965-7636-1378-7663), будівництво вказаного об`єкта розпочато 23 листопада 2018 року, роботи завершено 31 травня 2020 року, пайова участь Забудовником до місцевого бюджету не сплачувалася на підставі пункту 13 розділу І Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні” від 20 вересня 2019 рооку № 132 - IX.
Аналогічні відомості містяться в сертифікаті про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів № ІУ123221010105 від 14.10.2022. 
Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури міста Чернівці між Чернівецькою міською радою і Замовником по даному Об`єкту будівництва не укладався.
Відповідно до статтею 1 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності”, замовником будівництва визначається фізична або юридична особа, яка має намір забудови території (однієї чи декількох земельних ділянок) і подала в установленому законодавством порядку відповідну заяву.
Частиною 1 статті 2 цього Закону вказано, що плануванням і забудовою територій є діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, юридичних та фізичних осіб, яка передбачає, зокрема, розроблення містобудівної та проектної документації, будівництво об`єктів; реконструкцію існуючої забудови та територій; створення та розвиток інженерно-транспортної інфраструктури.
До 01 січня 2020 відносини щодо участі замовника будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту врегульовувалися приписами статті 40 вказаного Закону.
Відповідно до частини другої статті 40 Закону України “Про регулювання містобудівної діяльності” (далі Закон № 3038-VI) замовник будівництва, який має намір щодо забудови земельної ділянки у відповідному населеному пункті, зобов`язаний взяти участь у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури населеного пункту, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.
Пайова участь у розвитку інфраструктури населеного пункту відповідно до частини третьої статті 40 Закону № 3038-VI полягає у перерахуванні замовником до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку зазначеної інфраструктури.
Величина пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту визначається у договорі, укладеному з органом місцевого самоврядування (відповідно до встановленого органом місцевого самоврядування розміру пайової участі у розвитку інфраструктури), з урахуванням загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта, визначеної згідно з будівельними нормами, державними стандартами і правилами.
Договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту укладається не пізніше ніж через 15 робочих днів з дня реєстрації звернення замовника про його укладення, але до прийняття об`єкта будівництва в експлуатацію (частини п`ята та дев`ята статті 40 Закону № 3038-VI, чинної на момент виникнення спірних правовідносин).
Зі змісту статті 40 Закону № 3038-VI випливає, що у наведених у цьому Законі випадках перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту є обов`язком, а не правом забудовника, який виникає на підставі положень закону, а положення договору лише визначають суму, що належить до перерахування. Тому укладення в таких випадках договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту, який опосередковує відповідний платіж, було обов`язковим на підставі закону. 
Аналогічні за змістом висновки були викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 911/594/18, від 22.08.2018 у справі № 339/388/16-ц, від 22.09.2021 у справі № 904/2258/20.
За змістом зазначених норм, відсутність укладеного договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту не усуває зобов`язання забудовника сплатити визначені суми, таке зобов`язання повинне бути виконане до прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію і спір у правовідносинах щодо сплати таких сум може виникнути лише щодо їх розміру.
Разом з тим, 01 січня 2020 набули чинності норми Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" від 20.09.2019 № 132-IX (далі - Закон № 132-IX), якими статтю 40 Закону № 3038-VI виключено.
Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, договори про сплату пайової участі, укладені до 01.01.2020, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання.
За змістом Закону № 132-IX та прикінцевих і перехідних положень до нього, з 01 січня 2020 року, у замовників будівництва відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та такими, що продовжують свою дію до моменту їх виконання, є лише договори про пайову участь, укладені до 01 січня 2020 року.
Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Зовнішнім виразом зміни правового регулювання суспільних відносин є процес втрати чинності одними нормами та/або набуття чинності іншими. 
Так, при набранні чинності новою нормою права передбачається розповсюдження дії цієї норми на майбутні права і обов`язки, а також на правові наслідки, які хоча й випливають із юридичних фактів, що виникли під час чинності попередньої норми права, проте настають після набрання чинності новою нормою права.
Водночас зміна правових норм і врегульованих ними суспільних відносин не завжди збігаються. У певних випадках після скасування нормативного акта має місце його застосування компетентними органами до тих відносин, які виникли до втрати ним чинності та продовжують існувати у подальшому. Такі правовідносини є триваючими. При цьому триваючі правовідносини повинні виникнути під час дії норми права, що їх регулює, та існувати після втрати нею чинності.
Стаття 40 Закону № 3038-VI визначала зобов`язання замовника будівництва, який має намір забудови земельної ділянки, шляхом перерахування до відповідного місцевого бюджету коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту, де здійснюється будівництво, у строк до прийняття об`єкта в експлуатацію. Прийняття об`єкта в експлуатацію є строком, з якого вважається, що забудовник порушує зазначені зобов`язання. Одночасно з прийняттям об`єкта в експлуатацію у відповідності із частиною другою статті 331 ЦК України забудовник стає власником забудованого об`єкта, а відтак і правовідносини забудови земельної ділянки припиняються.
Аналізуючи правову природу цих правовідносин, можна зробити висновок, що з моменту завершення будівництва та прийняття новозбудованого об`єкта в експлуатацію правовідносини забудови припиняються, а тому не можна вважати, що на них поширюються положення статті 40 Закону № 3038-VI після втрати нею чинності.
Крім того, пунктом 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX визначено, що ця норма права застосовується лише до договорів, які підписані до 1 січня 2020 року. Саме у цьому випадку правовідносини з оплати участі в інфраструктурі населеного пункту є триваючими та до них можуть застосовуватись положення норми права, що втратила чинність. Якщо ж договори під час дії цієї норми укладено не було, то немає підстав вважати, що такі правовідносини виникли та тривають.
Відповідно до Закону № 132-IX статтю 40 Закону № 3038-VI було виключено з 1 січня 2020 року.
Таким чином, починаючи з 01 січня 2020 передбачений до цього статтею 40 Закону № 3038-VI обов`язок замовників забудови земельної ділянки у населеному пункті щодо необхідності укладення договору про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту перестав існувати.
Разом з тим, законодавцем під час внесення змін до Закону № 3038-VI (шляхом виключення статті 40 вказаного Закону на підставі Закону № 132-IX) було чітко встановлено, що протягом 2020 року замовники будівництва на земельній ділянці у населеному пункті перераховують до відповідного місцевого бюджету кошти для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту (далі - пайова участь) (абзац другий пункт 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX у такому розмірі та порядку:
1) розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом):
- для нежитлових будівель та споруд - 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта;
- для житлових будинків - 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування;
3) замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, до якої додаються документи, які підтверджують вартість будівництва об`єкта. Орган місцевого самоврядування протягом 15 робочих днів з дня отримання зазначених документів надає замовнику будівництва розрахунок пайової участі щодо об`єкта будівництва;
4) пайова участь сплачується виключно грошовими коштами до прийняття відповідного об`єкта будівництва в експлуатацію;
5) кошти, отримані як пайова участь, можуть використовуватися виключно для створення і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури відповідного населеного пункту;
6) інформація щодо сплати пайової участі зазначається у декларації про готовність об`єкта до експлуатації або в акті готовності об`єкта до експлуатації.
Передбачений прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 132-IX порядок пайової участі замовника будівництва було впроваджено законодавцем для:
(1) об`єктів будівництва, зведення яких розпочато у попередні роки, однак які станом на 01 січня 2020 рік не були введені в експлуатацію, а договори про сплату пайової участі між замовниками та органами місцевого самоврядування до 01 січня 2020 року не були укладені;
(2) об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році.
Тож у вказаних двох випадках, враховуючи вимоги підпунктів 3, 4 абзацу другого пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX, замовник будівництва зобов`язаний протягом 10 робочих днів після початку будівництва об`єкта звернутися до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва, а також сплатити пайову участь грошовими коштами до прийняття цього об`єкта в експлуатацію.
Системний аналіз зазначених норм та обставин дає підстави для висновку, що обов`язок замовника будівництва щодо звернення у 2020 році до відповідного органу місцевого самоврядування із заявою про визначення розміру пайової участі щодо об`єкта будівництва виникає:
- для об`єктів, будівництво яких розпочато у попередні роки, якщо станом на 01 січня 2020 вони не введені в експлуатацію і договори про сплату пайової участі не були укладені, - протягом 10 робочих днів після 01 січня 2020 року;
- для об`єктів, будівництво яких розпочате у 2020 році, - протягом 10 робочих днів після початку такого будівництва.
Отже, для об`єктів, будівництво яких розпочато раніше (однак які станом на 01 січня 2020 рік не були введені в експлуатацію і якщо договори про сплату пайової участі до 01 січня 2020 рік не були укладені) або будівництво яких розпочате у 2020 році, абзацом 2 пункту 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.
При цьому, обов`язок сплатити пайову участь, у разі його невиконання замовником будівництва у 2020 році, зберігається до прийняття об`єкта в експлуатацію, навіть у наступних після 2020 роках.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/9548/21, від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21, від 16.10.2023 у справі №140/5484/21 від 20.02.2024 у справі № 910/20216/21, від 23.05.2024 у справі № 915/149/23.
Частиною 3 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
У відповідності до частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
У даній справі Замовнику дозвіл на виконання будівельних робіт на об`єкті “Будівництво окремих багатоквартирних житлових будинків (будинки 1-14) з вбудовано-прибудованими нежитловими приміщеннями, паркінгом та благоустроєм рекреаційної території за адресою: вул. В. Чорновола, м. Чернівці (будинок 11)” видано 23 листопада 2018 року, а 31 серпня 2022 року складено акт про готовність зазначеного об`єкта до експлуатації, 14 жовтня 2021 року видано сертифікат про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.
Отже, враховуючи, що у цій справі будівництво об`єкту розпочате до 2020 року, абзацом другим пункту 2 Розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону № 132-IX визначено обов`язок (за винятком передбачених підпунктом 2 цього абзацу випадків) щодо перерахування замовником об`єкта будівництва до відповідного місцевого бюджету пайової участі (коштів для створення і розвитку інфраструктури населеного пункту) до прийняття такого об`єкта в експлуатацію.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.12.2022 у справі № 910/21307/21 в подібних правовідносинах.
Відповідно до підпункту 1 частини 2 розділу ІІ "Прикінцеві та перехідні положення Закону №132-ІХ, розмір пайової участі становить (якщо менший розмір не встановлено рішенням органу місцевого самоврядування, чинним на день набрання чинності цим Законом): 
- для нежитлових будівель та споруд – 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта; 
- для житлових будинків – 2 відсотки вартості будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
Критерієм диференціації є, зокрема, розмежування нежитлових будівель і споруд та житлових будинків, у зв`язку із чим саме фактор будівництва будинку з метою створення житла, що має місце й у даному конкретному випадку, є визначальною кваліфікуючою ознакою при визначенні розміру розрахунку величини пайової участі.
При цьому, конструкція норм підпункту 1 частини 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону № 132-ІХ чітко визначає те, що при розрахунку розміру пайової участі при будівництві житлових будинків береться до уваги вартість будівництва об`єкта, що розраховується відповідно до основних показників опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування.
Водночас, відсоток від вартості будівництва житлового будинку може бути меншим від 2% у випадку встановлення меншого відсотку відповідним рішенням органу місцевого самоврядування, чинного на день набрання чинності Законом №132-ІХ.
Рішенням Чернівецької міської ради від 24 грудня 2015 року № 54 “Про затвердження Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури міста Чернівців та визнання такими, що втратили чинність, пунктів рішення міської ради VI скликання від 25 липня 2013 ролу № 926” затверджено Положення про порядок пайової участі замовників у розвитку інфраструктури м. Чернівців (далі – Положення).
Відповідно до пункту 2.1 Положення, розмір пайової участі замовника у розвитку інфраструктури міста з урахуванням не заборонених законом інших відрахувань, встановлених міською радою становить:
- 10 відсотків загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта містобудування – для нежитлових будівель та /або споруд;
- 4 відсотки загальної кошторисної вартості будівництва об`єкта – для житлових будинків.
Отже, відсоток встановлений органом місцевого самоврядування є більшим, ніж встановлено Законом, а тому в даному випадку необхідно застосовувати розміри встановлені Законом.
Згідно даних сертифіката про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів від 14 жовтня 2022 року № ІУ123221010105, загальна площа квартир об`єкта будівництва становить ІУ123221010105 квадратних метрів. 
На дату прийняття об`єкта в експлуатацію 14 жовтня 2022 року (дата видачі сертифіката № ІУ123221010105) діяли показники опосередкованої вартості спорудження житла за регіонами України, затверджені наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 17 лютого 2022 № 53. 
Зокрема, вартість одного квадратного метра загальної площі квартир будинку (з урахуванням податку на додану вартість) на території Чернівецької області становила 14 813 гривень.
Враховуючи наведене та зважаючи на норми абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” Закону № 132-IX, розмір пайової участі, який на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України підлягає стягненню із Відповідача на користь Позивача, складає 1 331 629,45 грн (4494,8 кв. м х 13813 грн = 66581472,4 грн х 2 % = 1 331 629,45 грн).
Згідно з частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Відтак, з огляду на зазначене вище, перевіривши розрахунок прокурор, суд дійшов висновку позов частині стягнення суми боргу в сумі 1 331 629,45 грн задовольнити.
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, положення розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України).
Таким чином, дія статті 625 ЦК України, поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. 
Тому, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15, від 01.10.2014 у справі № 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18, а також у постанові Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 908/2552/17.
Відтак, наявні законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача згідно з частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України.
У зв`язку із наведеним вище, з відповідача стягується 423 207,05 грн збитків, заподіяних інфляцією за період з 15 жовтня 2022 року по 15 грудня 2025 року та 126 851,38 грн. 3% річних за аналогічний період.
Суд звертає увагу, що розгляд заяв відповідача про застосування строків позовної давності та про залишення позову без розгляду є недоцільним, з огляду визнання позову відповідачем.
Враховуючи зазначене вище, з огляду на визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку задовольнити позов в повному обсязі.
Щодо розстрочення виконання рішення суду, суд вказує наступне.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Статтею 13 Закону України “Про судоустрій і статус суддів” передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Згідно зі статті 326 Господарського процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
У рішенні Конституційного Суду України №5-пр/2013 від 26 червня 2013 року зазначено, що розстрочка (відстрочка) виконання рішення має базуватися на принципах співмірності і пропорційності з метою забезпечення балансу прав і законних інтересів стягувача і боржника.
Відповідно частини 1 статті 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежать, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.
На державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як у теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 у справі Чижов проти України).
Згідно до частини 1, 5 статті 331 ГПК України, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Частиною 4 статті 331 ГПК України визначено, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) стосовно фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
Відповідно до частини 3 та 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Як зазначено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.03.2018 р. у справі №910/8153/17, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, тощо. Таким чином, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. При цьому положення ГПК України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами ст. 86 такого кодексу. Відповідно до вказаної статті господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. З урахуванням наведеного, суд самостійно вирішує питання стосовно достовірності доказів, достатності їх для винесення рішення, істинності відомостей, які містяться в доказах.
З огляду на зазначене вище, заслухавши думку учасників справи, беручи до уваги воєнний стан в Україні, фінансовий стан відповідача, з метою ефективного виконання рішення суду, суд дійшов висновку задовольнити клопотання представника відповідача та розстрочити виконання рішення суду до 31 грудня 2026 року.
Щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до норм статті 123 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справ.
Як вбачається із матеріалів справи, прокуратурою при зверненні із відповідною позовною заявою сплачено судовий збір у сумі 22 580,25 грн, що підтверджується платіжними інструкціями № 2344 від 19 груня 2025 року.
Відповідно до приписів частини 3 статті 7 Закону України “Про судовий збір” та статті 130 Господарського процесуального кодексу України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
З огляду на визнання відповідачем позовних вимог до початку розгляду справи по суті, прокурору підлягає поверненню з Державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в розмірі 11 290,12 грн, решту судового збору покласти на відповідача.
Керуючись статтями 2, 4, 5, 13, 73 – 79, 86, 123, 129, 194, 219, 222 – 240, 331 Господарського процесуального кодексу України суд, -
ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з Товариства з обмежено відповідальністю “Ріал Траст” (58018, Чернівецька обл., м. Чернівці, вул. Миру, буд. 19, оф. 9, код ЄДРПОУ 33002057) на користь Чернівецької міської ради (58002, Чернівецька обл., м. Чернівці., пл. Центральна, буд. 1, код ЄДРПОУ 36068147), кошти в сумі 1 881 687,88 грн (з них: сума боргу - 1 331 629,45 грн, інфляційні втрати – 423 207,05 грн, 3% річних – 126 851,38 грн) на р/р у форматі IBAN UA148999980314111921000024405 в ДКСУ м. Київ код платежу 24170000, одержувач Чернів.ГУК / Чернівецька ТГ / 24170000, розстрочивши виконання рішення суду до 31 грудня 2026 року зі сплатою щомісячно – 209 076,43 грн. 
3. Стягнути з Товариства з обмежено відповідальністю “Ріал Траст” (58018, Чернівецька обл., м. Чернівці, вул. Миру, буд. 19, оф. 9, код ЄДРПОУ 33002057) на користь Чернівецької обласної прокуратури (58001, м. Чернівці, вул. Кордуби, 21-А, код ЄДРПОУ 02910120) 11 290,12 грн судового збору на р/р у форматі IBAN – UA378201720343110001000004946; банк – ДКСУ м Київ, МФО – 820172.
4. Повернути з Державного бюджету України на користь Чернівецької обласної прокуратури (58001, м. Чернівці, вул. Кордуби, 21-А, код ЄДРПОУ 02910120) 11 290,12 грн судового збору.

Повний текст рішення складено та підписано – 10 квітня 2026 року

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. 
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Західного апеляційного господарського суду. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя О.Г. Проскурняк