ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2026 року м.Дніпро Справа № 912/1548/23
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Паруснікова Ю.Б., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Громадської організації "Громадянська перспектива" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 12.12.2023 (суддя Коваленко Н.М.)

у справі № 912/1548/23
за позовом Міністерства юстиції України
до відповідача 1 Громадської організації "Громадянська перспектива" 
відповідача 2 Світловодської міської організації Комуністичної партії України 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Комуністичної партії України
про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Міністерства юстиції України до ГО "Громадянська перспектива", Світловодської міської організації КПУ з вимогами: про 1. Визнати недійсним договору дарування нерухомого майна - нежитлового приміщення загальною площею 17,4 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Приморська, 38А, прим. 7/1, м. Світловодськ, Кіровоградська обл., укладений 12.07.2015 між Світловодською міською організацією Комуністичної партії України та Громадською організацією "Громадянська перспектива", посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Тітаренко Н.В. та зареєстрований за № 367; 2. Скасування державної реєстрації прав Громадської організації "Громадянська перспектива" на нерухоме майно, розташоване за адресою: вул. Приморська, 38А, прим. 7/1, м. Світловодськ, Кіровоградська обл., 27500, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 358865635109.
Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 12.12.2023 у справі №912/1548/23 позовні вимоги задоволено, визнано недійсним договір дарування нерухомого майна - нежитлового приміщення загальною площею 17,4 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Приморська, 38А, прим. 7/1, м. Світловодськ, Кіровоградська обл., укладений 12.07.2015 між Світловодською міською організацією Комуністичної партії України та Громадською організацією "Громадянська перспектива", посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського (Кропивницького) міського нотаріального округу, Кіровоградська область, Тітаренко Н.В. та зареєстрований за №367. Скасовано державну реєстрацію прав Громадської організації "Громадянська перспектива" на нерухоме майно, розташоване за адресою: вул. Приморська, 38А, прим. 7/1, м. Світловодськ, Кіровоградська обл., 27500, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 358865635109.
Стягнуто з Громадської організації "Громадянська перспектива" на користь Міністерства юстиції України 3 355,00 грн судового збору. Стягнуто зі Світловодської міської організації Комуністичної партії України на користь Міністерства юстиції України 3 355,00 грн судового збору.
Не погодившись з вказаним рішенням Громадською організацією "Громадянська перспектива" подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати рішення господарського суду Кіровоградської області від 12.12.2023 у справі № 912/1548/23 та ухвалити нове, про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що оскаржуване рішення прийнято за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
- в межах судової справи №912/1548/23 розглядався спір, в якому Міністерством юстиції України заявлялися позовні вимоги про визнання недійсним та скасування державної реєстрації договору дарування, укладеного 12.07.2015р. між ГО «Громадянська перспектива» та Світловодською міською організацією КПУ, тобто правочину до якого Міністерство юстиції України, як позивач, немає жодного відношення. На момент вчинення оскаржуваного правочину, позивач не був кредитором жодного з відповідачів та не мав жодних прав на майно, яке було предметом відповідного правочину. Положення ч. 4 ст. 21 ЗУ «Про політичні партії в Україні» щодо переходу майна заборонених судом політичних партій у власність держави не є виключенням та діють з 18.05.2022р. не маючи зворотної дії у часі та не стосуються правочинів 2015 року. В той час, як позивачем не лише обґрунтовується наявність будь-якого права на майно частиною 4 ст.21 ЗУ «Про політичні партії», але й здійснюється посилання на відповідну статтю як на обґрунтування нібито мети ухилення відповідачів від переходу відповідного майна у власність держави;
- у відповідності до позовної заяви Міністерства юстиції України, позивач вказує на фіктивність оскаржуваного ним договору дарування від 12.07.2015р., разом із цим, посилаючись на його реальність та укладення з метою нібито уникнути звернення стягнення зі сторони позивача. Проте, ні позивач у позовній заяві, ні суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не відрізняють фіктивного правочину та фраудаторного правочину, плутаючи як підстави заявлення позовних вимог, так і їх правову кваліфікацію. Натомість підстави заявлені позивачем позовних вимог, опираючись на фіктивність оскаржуваного правочину спростовані ним ж у позовній заяві шляхом долучення витягу з ЄДР речових прав на нерухоме майно про реєстрацію у 2015 році прав власності за ГО «Громадянська перспектива» згідно правочину від 12.07.2015р. та не доведені всі елементи фіктивного правочину взагалі. Щодо фраудаторності, то у позивача були відсутні будь-які права кредитора на майно за оспорюваним правочином станом на 2015 рік, тобто відповідачі не могли вчиняти правочин на шкоду не існуючим правам позивача;
- ГО «Громадянська перспектива» зареєструвавши у 2015 році своє право власності, після укладення відповідного правочину понад 7 років вільно і відкрито володіла своїм майно, ані позовна заява, ані матеріали справи не містять доказів на спростування вказаних обставин чи підтвердження будь-якої іншої мети укладення правочину у 2015 році;
- Міністерством юстиції України, оскаржується правочин 2015 року у 2023 році, тобто зі спливом понад трьохрічної давності за відсутності будь-яких доказів поважності причин пропуску такого строку. Суд першої інстанції з незрозумілих причин відраховує строк позовної давності щодо оскарження правочину, вчиненого у 2015 році, пов`язуючи його з прийняттям рішення по справі №826/9751/14, яке не має жодного відношення та не стосувалося оспорюваного позивачем правочину, а рішення у відповідній справі ґрунтувалося на змінах в законодавстві, внесених у ч.4 ст.21 ЗУ «Про політичні партії» положеннями від 18.05.2023р.
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду.
Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.
06.03.2024 до Центрального апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
В судовому засіданні 21.01.2026 брав участь представник позивача. Відповідачі-1,2 та третя особа явку уповноважених представників не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини відсутності суд не проінформували. 
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G. B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя, навіть в умовах воєнного стану.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).
Таким чином, сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України» (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. 
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
Так, апеляційне провадження у даній справі здійснюється на підставі поданої ГО "Громадянська перспектива" апеляційної скарги, в межах її доводів та вимог, що відповідає приписам ч. 1 ст. 269 ГПК України.
Жодних доповнень протягом визначеного ГПК України процесуального строку не подавалося.
Слід зауважити, що у справі вже неодноразово відбувалися судові засідання (27.06.2024, 19.09.2024, 24.12.2025), на які представники відповідачів та третьої особи не з`явилися, при цьому про участь у режимі відеоконференції перед судом не клопотали. Більше того, відповідач-1 лише один раз відреагував на призначене судове засідання 27.06.2024, подавши заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату. Однак, будучи належним чином сповіщеним про наступне судове засідання, в останнє не з`явився та більше подавав будь-яких заяв/клопотань з процесуальних питань.
Таким чином, відповідачі та третя особа, як учасники судового процесу, не були позбавлені права забезпечити участь у судовому засіданні 21.01.2026 будь-якого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді, в тому числі в режимі відеоконференції.
Аналогічна за змістом позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17.
В свою чергу, варто наголосити на тому, що визначення пріоритету на користь неучасті в судовому засіданні за відсутності визнання судом обов`язкової явки представника - є процесуальним правом сторони, наслідком реалізації якого не може бути неможливість здійснення розгляду справи, тобто відсутність уповноваженого представника в судовому засіданні не є безумовною підставою для відкладення судового засідання. 
До того ж, обставин неможливості вирішення відповідного спору за наявними матеріалами судом не встановлено.
Враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, з огляду на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги тривалість провадження та необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, зважаючи на обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для ухвалення судового рішення, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представників відповідачів та третьої особи.
Судом апеляційної інстанції було здійснено всі необхідні дії, що сприяли в реалізації сторонами принципу змагальності та диспозитивності.
Представник позивача в судовому засіданні 21.01.2026 заперечив проти апеляційної скарги відповідача-1 в повному обсязі, зокрема, з підстав, наведених у відзиві, наполягав на необхідності залишення її без задоволення, а оскаржуваного рішення – без змін. 
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення присутнього представника позивача, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, дійшов наступних висновків. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 12.07.2015 між Світловодською міською організацією Комуністичної партії України (Дарувальник) та ГО "Громадянська перспектива" (Обдаровуваний) укладений договір дарування №б/н, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Тітаренко Н.В. та зареєстрований за №367 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого за цим договором Дарувальник передає нежитлове приміщення у власність Обдаровуваного безоплатно, а Обдаровуваний приймає це нежитлове приміщення.
Відповідно до п. 1.2. Договору предметом цього Договору є нежитлове приміщення номер 7/1 (сім дріб один) площею 17,4 квадратних метрів, розташоване на вулиці Приморській, будинок тридцять вісім "А" в місті Світловодську, Кіровоградської області. За даними правовстановлювального документа, реквізити якого вказано в п. 1.3. цього Договору, нежитлове приміщення, яке даруються, вбудоване приміщення офісу загальною площею 17,4 кв.м., знаходиться в місті Світловодську, по вулиці Приморській, 38А. Земельна ділянка під нежитловим приміщенням не приватизована, не передана за договором оренди, так як нежитлове приміщення є вбудованим в житловий багатоквартирний будинок.
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.08.2023 №342921659 власником нежитлового приміщення, опис: вбудоване приміщення офісу загальною площею 17,4 кв.м., що знаходиться за адресою: Кіровоградська обл., м. Світловодськ (місто Світловодськ), вулиця Приморська (вулиця Приморська), будинок 38-а, приміщення 7/1 є ГО "Громадянська перспектива", код ЄДР 39336747. 
В свою чергу, У 2014 році Міністерство юстиції України звернулось до суду з позовом про заборону діяльності Комуністичної партії України у зв`язку із порушенням партії ст. 5 Закону України "Про політичні партії в Україні".
Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі №826/9751/14, яке набрало законної сили 27.07.2022 задоволено позов Міністерства юстиції України до Комуністичної партії України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служби безпеки України, Всеукраїнського об`єднання "Свобода", Радикальної партії Олега Ляшка, Громадської організації "Воля-Громада-Козацтво", Української республіканської партії, Борківського Віктора Вікторовича, за участю Офісу Генерального прокурора, про заборону діяльності політичної партії. 
Вказаним рішенням заборонено діяльність Комуністичної партії України, передано майно, кошти та інші активи Комуністичної партії України, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави. 
Міністерством юстиції видано наказ від 07.11.2022 №4964/5 "Про затвердження Переліку майна, коштів та інших активів забороненої судом Комуністичної партії України (ідентифікаційний код 00049147), її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень, що передається у власність держави", до якого вносились відповідні зміни.
Наведені обставини слугували підставою для звернення позивача з позовом до Господарського суду Кіровоградської області про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна від 12.07.2015 та скасування державної реєстрації прав на нерухоме майно, розташоване за адресою: вул. Приморська, 38А, прим. 7/1, м. Світловодськ, Кіровоградська обл., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 358865635109. 
Судом встановлено, що укладання договору дарування від 12.07.2015 між Світловодською міською організацією Комуністичної партії України та ГО "Громадянська перспектива" відбувалося після відкриття 11.07.2014 провадження у справі №826/9751/14.
Крім того, за твердженням позивача, набувачем за спірним договором стала ГО "Громадянська перспектива" керівником якої є Дем`янчук Вікторія Олександрівна (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка змінила прізвище на "Комнацька" та яка була обрана членом керівних органів Комуністичної партії України на підставі постанови 42 з`їзду Комуністичної партії України від 22.06.2008, постанови 44 з`їзду Комуністичної партії України від 19.06.2011, що свідчить про пов`язаність осіб правочину та спільну реалізацію ними волевиявлення на свідоме зловживання правом на шкоду іншій особі, оскільки діючи недобросовісно та зловживаючи правами на шкоду позивачу, як кредитору, мали спільний умисел на використання правочину з укладання договору дарування виключно з метою уникнення звернення стягнення на майно другого відповідача внаслідок заборони діяльності його партії за рішенням суду.
За таких обставин спірний договір кваліфікований судом, як правочин, який не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, тобто, як фіктивний правочин.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції зазначив, що договір дарування, укладений 12.07.2015 між міською організацією Комуністичної партії України та ГО "Громадянська перспектива" підлягає визнанню недійсним. При цьому, оскільки суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині визнання спірного договору дарування від 12.07.2015 року недійсним, в силу ст. 216 ЦК України вказаний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. За таких обставин, вимоги позивача про скасування державної реєстрації прав ГО "Громадянська перспектива" на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: вул. Приморська, 38А, прим. 7/1, м. Світловодськ, Кіровоградська обл., 27500, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 358865635109 також підлягають задоволенню.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне. 
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 269 ГПК України). 
До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Міністерства юстиції України до ГО "Громадянська перспектива", Світловодської міської організації КПУ з вимогами:
- визнати недійсним договір дарування нерухомого майна - нежитлового приміщення загальною площею 17,4 кв.м, що знаходиться за адресою: вул. Приморська, 38А, прим. 7/1, м. Світловодськ, Кіровоградська обл., укладений 12.07.2015 між Світловодською міською організацією Комуністичної партії України (Код ЄДРПОУ: 20641869, вул. Приморська, 38 А, прим. 6, м. Світловодськ, Кіровоградська обл., 27500) та Громадською організацією "Громадянська перспектива" (код ЄДРПОУ: 39336747, вул. Яновського, 90, м. Кропивницький, Кіровоградська обл., 25009), посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Кіровоградської області Тітаренко Н.В. та зареєстрований за № 367.
- скасувати державну реєстрацію прав Громадської організації "Громадянська перспектива" (код ЄДРПОУ: 39336747, вул. Яновського, 90, м. Кропивницький, Кіровоградська обл., 25009) на нерухоме майно, розташоване за адресою: вул. Приморська, 38А, прим. 7/1, м. Світловодськ, Кіровоградська обл., 27500, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 358865635109.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі №826/9751/14, яке набрало законної сили 27.07.2022 задоволено позов Міністерства юстиції України до Комуністичної партії України, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служби безпеки України, Всеукраїнського об`єднання "Свобода", Радикальної партії Олега Ляшка, Громадської організації "Воля-Громада-Козацтво", Української республіканської партії, ОСОБА_1 , за участю Офісу Генерального прокурора, про заборону діяльності політичної партії. Вказаним рішенням заборонено діяльність Комуністичної партії України, передано майно, кошти та інші активи Комуністичної партії України, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень у власність держави.
Згідно з п. 2 Порядку переходу у власність держави майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2022 №896 (далі - Порядок), після набрання законної сили рішенням суду про заборону політичної партії, у резолютивній частині якого зазначено про передачу майна політичної партії у власність держави, Мін`юст вживає заходів до розшуку майна політичної партії, зокрема за відомостями єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Мін`юст.
Міністерством юстиції видано наказ від 07.11.2022 №4964/5 "Про затвердження Переліку майна, коштів та інших активів забороненої судом Комуністичної партії України (ідентифікаційний код 00049147), її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень, що передається у власність держави", до якого вносились відповідні зміни.
За наслідком опрацювання відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачем було встановлено, що після відкриття 11.07.2014 судом провадження в адміністративній справі про заборону партії Світловодською міською організацією Комуністичної партії України відчужено ГО "Громадянська перспектива" нежитлове приміщення, загальною площею 17,4 кв.м., що знаходиться за адресою: вул. Приморська, 38А, прим. 7/1, м. Світловодськ, Кіровоградська обл., 27500, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 358865635109, на підставі договору дарування від 12.07.2015 №367, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Тітаренко Н.В.
Позивач у позові наголошує на тому, що договір дарування від 12.07.2015 підлягає визнанню недійсним, як фіктивний, з огляду на те, що сторони при його укладанні знали заздалегідь, що він не буде виконаний, а його укладання спрямовано не на реальне настання наслідків договору дарування, а має на меті уникнення передачі майна у державну власність. 
Натомість відповідач-1 (скаржник) зазначає, що позивач не є стороною оспорюваного договору, позивач не був кредитором жодного з відповідачів та не мав жодних прав на майно, яке було предметом відповідного правочину. Також, посилається на неправильну кваліфікацію оспорюваного правочину, вільне та відкрите володіння протягом 7 років набутим майном та пропуск позовної давності із зверненням з заявленими позовними вимогами.
Так, відповідно до частини другої статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.
Згідно із частиною першою статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
У частині четвертій статті 56 ГПК України встановлено, що держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника.
У випадку, коли держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах своєї компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, у які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20.11.2018 у справі № 5023/10655/11, пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26.02.2019 у справі № 915/478/18, пункті 26 постанови від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц, пункті 21 постанови від 15.01.2020 у справі № 698/119/18, пункті 35 постанови від 18.03.2020 у справі № 553/2759/18, пункті 8.5 постанови від 06.07.2021 у справі № 911/2169/20, пункті 8.16 постанови від 05.10.2022 у справі № 923/199/21).
Велика Палата Верховного Суду також звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах [див. постанови від 27.02.2019 у справі № 761/3884/18 (пункт 35), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19 (пункт 76), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (пункт 8.17) і № 922/1830/19 (пункт 7.2)]. Тобто під час розгляду справи в суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган [див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 587/430/16-ц (пункт 27), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 81), від 05.10.2022 у справах № 923/199/21 (пункт 8.18) і № 922/1830/19 (пункт 7.3)].
Мін`юст є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.
Повноваження Мін`юсту визначаються Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228 (далі - Положення № 228).
Абзацом другим пункту 1 Положення № 228, зокрема, передбачено, що Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що, серед іншого, забезпечує формування та реалізацію державної політики з питань реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, громадських спілок, інших громадських формувань. Згідно з пунктом 3 цього Положення основними завданнями Мін`юсту є, зокрема, забезпечення формування та реалізації державної політики з питань реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, громадських спілок, інших громадських формувань. Отже, Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики з питань реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, громадських спілок, інших громадських формувань.
Одним з основних завдань Мін`юсту є забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, бере участь у справах та діє в судах України від імені та в інтересах держави (підпункт 4 пункту 3 Положення № 228).
Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом (підпункт 541 пункту 4 Положення № 228).
Отже, Мін`юст є органом, який наділений повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах, діяти від імені та в інтересах держави в судах України, зокрема, звертатися з позовами.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (статті 15, 16 ЦК України).
Статтями 203, 215 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Вирішуючи питання про недійсність правочину судам необхідно враховувати, що згідно зі статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.
Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 22.09.2022 у справі № 125/2157/19).
Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19 (910/20867/17), від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 27.07.2021 у справі № 910/9177/20, від 21.09.2021 у справі №910/2920/20 (910/14219/20).
Колегія суддів також звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17, від 27.01.2020 у справі № 761/26815/17, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20, згідно з якою правом оспорювати правочин Цивільний кодекс України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є його сторонами, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи".
Для вирішення питання про визнання недійсним правочину, оспорюваного заінтересованою особою, правове значення має встановлення впливу наслідків вчинення такого правочину на права та законні інтереси цієї особи. У такому випадку важливим є врахування того, що таке звернення заінтересованої особи до суду з позовом про визнання недійсним договору є направленим на усунення несприятливих наслідків для цієї особи (недопущення їх виникнення у майбутньому), пов`язаних з вчиненням оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2021 у справі № 910/23097/17).
Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. 
Власний інтерес заінтересованої особи може полягати в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.04.2018 у справі № 439/212/14-ц, від 11.10.2023 у справі №756/8056/19). 
Тобто у випадку, зокрема, наявності інтересу держави у перебуванні предмета спірного договору у власності конкретної особи Мін`юст в межах своїх повноважень може звертатись з відповідним позовом на захист такого інтересу держави. 
Мін`юст у цій справі звернувся з позовом до суду 28.08.2023.
На цей момент була чинною редакція Закону України «Про політичні партії в Україні», відповідно до частини четвертої статті 21 якої: у разі заборони судом політичної партії майно, кошти та інші активи політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень переходять у власність держави, про що зазначається у рішенні суду. Перехід такого майна, коштів та інших активів у власність держави забезпечує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Отже, Законом України «Про політичні партії в Україні» визначено, що перехід майна, коштів та інших активів політичної партії у власність держави у разі заборони судом політичної партії забезпечує Мін`юст.
За змістом підпункту 83-35 пункту 4 Положення № 228 Мін`юст відповідно до покладених на нього завдань вживає заходів до розшуку майна забороненої судом політичної партії; затверджує перелік майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень, що передається у власність держави.
Задля виконання частини четвертої статті 21 Закону України «Про політичні партії в Україні» Кабінет Міністрів України постановою від 12.08.2022 затвердив Порядок переходу у власність держави майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.2022 № 896 (далі - Порядок № 896).
Як зазначено у пункті 1 Порядку № 896, цей Порядок визначає механізм виконання рішення суду про заборону політичної партії в частині переходу у власність держави майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, її обласних, міських, районних організацій, первинних осередків та інших структурних утворень (далі - майно політичної партії).
Відповідно до абзаців першого та другого пункту 2 Порядку № 896 після набрання законної сили рішенням суду про заборону політичної партії, у резолютивній частині якого зазначено про передачу майна політичної партії у власність держави, Мін`юст вживає заходів до розшуку майна політичної партії, зокрема за відомостями єдиних та державних реєстрів, держателем яких є Мін`юст.
Не пізніше трьох робочих днів з дня отримання рішення суду Мін`юст надсилає до державних органів, зокрема АРМА, а також органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності запити про надання інформації щодо майна політичної партії, які протягом п`яти робочих днів з дня отримання запиту зобов`язані надати запитувану інформацію.
Відповідно до абзаців першого та третього пункту 3 Порядку № 896 за результатами заходів із розшуку майна політичної партії Мін`юст складає та затверджує перелік майна політичної партії, переданого у власність держави. У разі виявлення майна політичної партії після затвердження переліку майна Мін`юст невідкладно вносить до нього відповідні зміни.
Згідно з приписами пункту 4 Порядку № 896 у разі коли перелік майна містить відомості про цінні папери, корпоративні права, нерухоме або рухоме майно (крім об`єктів права інтелектуальної власності, земельних ділянок та коштів), то уповноваженим органом управління таким майном є Фонд державного майна. Мін`юст протягом 10 робочих днів з дня затвердження переліку майна надсилає його копію та копію рішення суду Фонду державного майна як уповноваженому органу управління цим майном. Фонд державного майна після отримання від Мін`юсту копії переліку майна та копії рішення суду протягом 10 робочих днів вживає заходів до державної реєстрації речових прав на таке майно та/або заходів з прийняття до сфери свого управління відповідних цінних паперів, корпоративних прав.
Необхідно зауважити, що законодавством встановлено, що Мін`юст є державним органом, який забезпечує перехід майна забороненої судом політичної партії у власність держави. Після набрання законної сили рішенням суду про заборону політичної партії Мін`юст вживає заходів щодо розшуку майна політичної партії, за результатом заходів із розшуку майна складає та затверджує перелік майна політичної партії, переданого у власність держави.
Якщо перелік майна містить відомості, зокрема, про нерухоме майно, то Мін`юст надсилає копію переліку майна та копію рішення суду Фонду державного майна України як уповноваженому органу управління цим майном.
При цьому Фонд державного майна України здійснює управління майном забороненої політичної партії після вжиття Мін`юстом заходів щодо розшуку майна політичної партії та затвердження переліку майна.
До моменту затвердження Мін`юстом переліку майна політичної партії, переданого у власність держави, органом, уповноваженим забезпечувати перехід такого майна у власність держави (зокрема і в разі необхідності звернення до суду), є Мін`юст. 
З огляду на що та беручи до уваги викладені у позовній заяві підстави та мету звернення з позовом - забезпечення передання спірного нерухомого майна у власність держави, колегія суддів вважає, що держава має інтерес у спірних правовідносинах. Мін`юст є державним органом, наділеним повноваженнями на звернення до суду із цим позовом в інтересах держави як орган, на який покладено повноваження щодо вжиття заходів з розшуку майна забороненої політичної партії, складення та затвердження переліку майна політичної партії, переданого у власність держави.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц викладено висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті З ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
Апеляційний суд звертає увагу, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову потрібно відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) - правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин. Такий підхід є сталим та знайшов відображення, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (пункт 7.43) від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (пункти 81, 83, 84), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 95), від 22.10.2022 у справі №229/1026/21 (пункт 102), від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17 (пункт 221). 
Принцип jura novit curia («суд знає закони»), зокрема, полягає у тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum dabo tibi ius).
Неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм.
Тобто суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
У зв`язку із цим посилання позивача у позовній заяві на норми права, які не підлягають застосуванню у цій справі, не є підставою для відмови в задоволенні пред`явленого позову, оскільки при вирішенні справи суд враховує підставу (обґрунтування) та предмет позовних вимог.
Тож для суду під час визначення меж судового розгляду є визначальними фактичні підстави позову, наведені у поданій позивачем позовній заяві. На противагу фактичним підставам позову суд у його процесуальній діяльності не обмежують визначені позивачем правові підстави позову, оскільки саме суд зобов`язаний здійснити правову кваліфікацію обставин справи під час вирішення спору.
Звідси посилання позивача на фіктивність та фраудаторність оспорюваного договору не впливає на остаточну правову кваліфікацію такого судом, який розглядає справу.
Відповідно до частин першої та другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
Термін «публічний порядок» необхідно розуміти як оціночний критерій, елементи якого закріплені в публічно-правових нормативних актах держави, що визначають основи державного ладу, політичної системи та економічної безпеки держави. Тому правовий захист не надається жодним правам чи інтересам, які могли б виникнути з дії, що порушує публічний порядок.
Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК України виходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину. Водночас категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.
З огляду на зазначене, публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави. Отже, положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об`єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об`єктів цивільного права тощо.
Питання застосування статті 228 ЦК України було предметом дослідження Верховним Судом у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду в постанові від 16.02.2024 у справі № 917/1173/22, у якій зазначено, що необхідно враховувати логіку викладу норм у цій статті в цілому, а саме закладену там ієрархію цінностей: у частині першій йдеться про охоплені категорією публічного порядку цінності засадничого значення для суспільства, які є очевидними (у балансі приватного і публічного інтересів тут з очевидністю переважає загальний, публічний інтерес настільки, що існування приватного інтересу може навіть не визнаватись); натомість у частині третій йдеться про інтереси держави, суспільства, його моральні засади, які підлягають встановленню, оцінці і, якщо вони переважатимуть приватний інтерес, на задоволення якого був укладений правочин, він може бути визнаний недійсним. 
Слід зазначити, що публічним порядком є публічно-правові відносини, які мають імперативний характер та визначають основи суспільного ладу держави.
Складовою публічного порядку, зокрема, є правовідносини, пов`язані з належним функціонуванням політичної системи, включно з використанням політичними партіями майна на цілі, пов`язані з законною діяльністю політичних партій.
Статтею 14 Закону України «Про політичні партії в Україні» визначено, що держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно для здійснення своїх статутних завдань, тобто провадження правомірної діяльності, спрямованої на реалізацію мети діяльності політичної партії, визначеної статтею 2 Закону України «Про політичні партії в Україні». 
Це означає, що розпорядження майном повинно відповідати цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність, яка у свою чергу не повинна суперечити приписам статті 37 Конституції України.
Судом встановлено, що спірний договір дарування укладений 12.07.2015, тобто вже після відкриття провадження у справі № 826/9751/14 та після настання обставин (здійснення політичною партією забороненої діяльності), які стали підставою для порушення питання про заборону КПУ.
За таких умов, укладаючи спірний договір, КПУ знала про звернення Мін`юсту з позовом про заборону діяльності КПУ та усвідомлювала наслідки можливого задоволення адміністративного позову (втрата контролю над майном та іншими активами партії). Внаслідок вчинення правочину відбулося відчуження майна, призначеного для здійснення статутної діяльності політичної партії, всупереч закону, з умислом на укладення правочину з протиправною метою.
Передача КПУ спірного нерухомого майна в дар ГО "Громадянська перспектива" керівником якої є особа, яка була обрана членом керівних органів Комуністичної партії України, тобто пов`язана з дарувальником особа, свідчить про недобросовісну поведінку сторін спірного правочину. Укладення спірного договору дарування спрямоване на збереження контролю над майном політичної партії пов`язаною особою, яка входить до складу керівних органів політичної партії.
Виходячи з обставин справи, сторони спірного договору дарування усвідомлювали протиправність вчинення такого правочину і суперечність його мети публічному порядку (публічно-правовим відносинам, які визначають основи суспільного ладу держави) та свідомо допускали настання протиправних наслідків.
Підсумовуючи, можливо дійти об`єктивного висновку, що укладаючи спірний договір дарування КПУ діяла всупереч вимогам статті 14, частини другої статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні». Як діяльність політичної партії, яка завдає шкоди державній безпеці, так і розпорядження майном політичної партії не у спосіб і не для мети, визначеної законом, є порушенням публічного порядку. 
Варто наголосити на тому, що нікчемний правочин є недійсним уже в момент свого вчинення (ab initio) і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто ні для кого не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.
Подібний висновок міститься й у пункті 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 910/10784/16, у якому зазначено, що правочин є нікчемним з моменту його вчинення незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін; бажання сторін про визнання його дійсним до уваги не беруться, оскільки такий правочин суперечить нормам закону.
З урахуванням чого, апеляційний суд констатує, що спірний договір є нікчемним на підставі приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок, чим частково підтверджується доводи апелянта про неправильну кваліфікацію спірних правовідносин. 
У контексті усього наведеного вище колегія суддів звертається до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2024 № 924/971/23 за позовом Мін`юсту до Благодійної організації "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини", Комуністичної партії України про визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації, ухваленої у подібних правовідносинах.
Так, Велика Палата Верховного Суду переглядала у касаційному порядку постанову суду апеляційної інстанції у справі № 924/971/23, якою рішення місцевого господарського суду скасоване, а позов задоволено в повному обсязі, та ухвалила постанову, якою у частині вирішення вимог про визнання недійсним договору дарування постанову суду апеляційної інстанції скасовано та в цій частині залишено в силі рішення місцевого господарського суду про відмову у позові, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Постанову апеляційного господарського суду у частині вирішення вимоги про скасування державної реєстрації змінено, викладено її мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
У цій постанові від 16.04.2025 у справі № 924/971/23 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що Мін`юст є державним органом, наділеним повноваженнями на звернення до суду із цим позовом в інтересах держави як орган, на який покладено повноваження щодо вжиття заходів з розшуку майна забороненої політичної партії, складення та затвердження переліку майна політичної партії, переданого у власність держави (пункт 116), а спірний договір дарування з урахуванням принципу jura novit curia ("суд знає закони") є нікчемним на підставі приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок (пункт 188), тому належним та ефективним способом захисту порушеного права держави у цій справі є застосування наслідків недійсності нікчемного правочину (пункти 196, 269).
Також, у вказаній постанові від 16.04.2025 у справі № 924/971/23 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що в силу положень абзаців 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" скасування державної реєстрації прав Благодійної організації "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" на спірне нерухоме майно призведе до державної реєстрації набуття прав Комуністичної партії України на таке нерухоме майно. Державна реєстрація прав на майно за Комуністичною партією України за наслідками скасування реєстрації права Благодійної організації "Благодійний фонд "Відродження Хмельниччини" підтверджує повернення майна попередньому власнику задля забезпечення реалізації процедури передачі такого майна державі (пункти 199-201).
Такий висновок логічно випливає з того, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно” державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом пунктів 5, 6 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі: рішень судів, що набрали законної сили; інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно” у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
У постанові від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19 Верховний Суд зазначив таке: “Зміст зазначеної правової норми переконливо свідчить про те, що, на відміну від частини 2 статті 26 Закону України № 1952 у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи:
1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав;
2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав;
3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав.
При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, шо ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав)”.
У постанові від 09.02.2018 у справі № 906/538/16 Верховний Суд зазначив, що в силу положень зазначеного Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно” всі реєстраційні дії, рішення та записи, які здійснюються чи приймаються державними реєстраторами, по суті носять технічний характер, направлений на виконання встановленого Законом та іншими нормативно-правовими актами порядку здійснення такої державної реєстрації, проте, не носять самостійного правовстановлюючого характеру та здійснюються на підставі наданих державному реєстратору відповідних правовстановлюючих документів, що містяться в реєстраційній справі. Водночас, у разі, коли суд установить, що суб`єкт державної реєстрації прав правомірно прийняв рішення про державну реєстрацію права (зокрема, для державної реєстрації подані всі необхідні документи, які вимагаються відповідно до закону, та немає встановлених законом підстав для відмови у державній реєстрації права), не є перешкодою для задоволення позову про скасування рішення про проведену державну реєстрацію права, якщо наявність такого запису порушує право або інтерес позивача.
В силу абзаців другого, третього частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасування державної реєстрації прав ГО "Громадянська перспектива" на спірне нерухоме майно призведе до державної реєстрації набуття прав КПУ на таке нерухоме майно [див. mutatis mutandis пункти 127-133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].
Колегія суддів враховує вищезазначені висновки Великої Палати Верховного Суду відповідно до положень частини 4 статті 236 ГПК України, оскільки правовідносини у справах є подібними за змістовим, суб`єктним (в обох справах обдаровуваний - пов`язана особа, а дарувальник - Комуністична партія України) та об`єктним критеріями.
При цьому необхідно зауважити, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.04.2025 у справі № 924/971/23, ухваленій у релевантних правовідносинах, вже надала вичерпні відповіді на всі правові питання, які, в тому числі, порушуються скаржником перед судом, та сформулювала підхід до розгляду спорів відповідної категорії, що має прецедентне значення.
Щодо правомірності втручання держави у право власності, то Велика Палата Верховного Суду зазначила, що таке втручання з урахуванням установлених фактичних обставин справи нерозривно пов`язане з протиправною діяльністю Комуністичної партії України та вчиненням сторонами правочину, який суперечить публічному порядку (стаття 228 ЦК України). Оскільки обмеження прав політичної партії на володіння, користування та розпорядження майном прямо закріплені в національному законодавстві, а договір дарування спірного нерухомого майна кваліфікований судом як нікчемний на підставі частини першої статті 228 ЦК України, то Велика Палата Верховного Суду вказала про дотримання в цій справі критерію законності втручання держави у право власності (пункти 237, 239), а тому вважала втручання держави у право на майно правомірним.
Щодо застосування позовної давності, то Велика Палата Верховного Суду, зазначила, що оскільки держава (в інтересах якої до суду звертається Мін`юст) не є стороною спірного договору, то початок перебігу позовної давності для неї визначається за правилами частини першої статті 261 ЦК України. Об`єктивна можливість бути обізнаною про порушення своїх прав унаслідок укладення третіми особами правочину, який порушує публічний порядок, виникає у держави не в момент його вчинення, а пов`язана з моментом виявлення такого порушення конкретним повноважним органом, який має компетенцію на представництво держави у цих правовідносинах (пункти 214, 221).
Велика Палата Верховного Суду погодилась з висновком суду апеляційної інстанції про те, що позивачем не пропущений строк на звернення до суду. Мін`юст після набрання рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14 законної сили (27.07.2022), діючи в інтересах держави у межах своїх повноважень на виконання обов`язку щодо розшуку майна політичної партії, здійснив відповідний моніторинг і у зв`язку з цим міг дізнатись про вчинення спірного договору щодо передачі спірного нерухомого майна (пункт 226). 
Аналогічної позиції щодо оцінки відповідних аргументів апеляційної скарги дотримується Верховний Суд у своїх постановах від 18.06.2025 у справі № 924/972/23, від 18.06.2025 у справі № 903/910/23, від 25.06.2025 у справі №906/1162/23, від 12.08.2025 у справі № 906/1145/23.
Однак, у даній справі заява про застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо заявлених позовних вимог була викладена відповідачем-1 у відзиві на позов, який ухвалою господарського суду від 16.11.2023 було залишено без розгляду. В подальшому в будь-якій іншій формі відповідачем-1 про застосування строку позовної давності не заявлялося.
Так, Європейський Суд з прав людини наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93 та № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Апеляційний суд зауважує, що відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 
Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення ст. 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Зважаючи на висновки Великої Палати Верховного Суду щодо початку моменту, з якого починає обчислюватися строк позовної давності за відповідними вимогами у даній категорії справ, суд констатує, що держава в особі Мін`юсту звернулася з цим позовом до суду 28.08.2023, тобто через рік після того, як у позивача виникли підстави та об`єктивна можливість виявлення майна, коштів та інших активів забороненої політичної партії (після ухвалення 27.07.2022 рішення Восьмого апеляційного адміністративного суду у справі № 826/9751/14), а відповідач-1 не довів, що держава могла дізнатися про порушення своїх прав раніше, при цьому навіть належним чином не заявивши про застосування наслідків спливу строку позовної давності, можливо погодитися з твердженням позивача, що строк звернення до суду із цим позовом не пропущений.
Разом з цим, як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За приписами ч. 2 цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. 
Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (ч. 4 ст. 277 ГПК України).
Враховуючи те, що висновки суду першої інстанції щодо застосування норм права у подібних правовідносинах в частині визнання договору дарування недійсним не відповідають висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025 у справі № 924/971/23 щодо нікчемності такого правочину, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення належить змінити, в задоволенні позовної вимоги про визнання договору дарування недійсним слід відмовити, оскільки спірний правочин є нікчемним, як в аналогічних правовідносинах зазначила Велика Палата Верховного Суду, що виключає необхідність подальшого визнання його недійсним у судовому порядку.
Водночас, оскільки скасування державної реєстрації прав Благодійного фонду на спірну квартиру призведе до державної реєстрації набуття прав Комуністичної партії України на таке нерухоме майно, тобто призведе до повернення майна попередньому власнику задля забезпечення реалізації процедури передачі такого майна державі, позовні вимоги про скасування державної реєстрації підлягають задоволенню, однак з мотивів, викладених у цій постанові.
При цьому ч. 14 ст. 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Як визначено ч. 4 ст. 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 
Водночас, у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору
З огляду на результат апеляційного перегляду оскаржуваного рішення та причини виникнення спору, винуватцями якого є відповідачі, на підставі приписів ст. 129 ГПК України судовий збір за подання апеляційної скарги належить залишити за скаржником, а за подання позову з відповідачів в рівних частинах пропорційно задоволеним вимогам.
Керуючись статтями 129, 269, 275-277, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Громадської організації "Громадянська перспектива" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 12.12.2023 у справі № 912/1548/23 задовольнити частково.
Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 12.12.2023 у справі №912/1548/23 змінити. 
Позов задовольнити частково. 
Скасувати державну реєстрацію прав Громадської організації "Громадянська перспектива" (код ЄДР 39336747, вул. Яновського, 90, м. Кропивницький, Кіровоградська обл., 25009) на нерухоме майно, розташоване за адресою: вул. Приморська, 38А, прим. 7/1, м. Світловодськ, Кіровоградська обл., 27500, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 358865635109.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з Громадської організації "Громадянська перспектива" (код ЄДРПОУ 39336747, вул. Яновського, 90, м. Кропивницький, Кіровоградська обл., 25009) на користь Міністерства юстиції України (код ЄДРПОУ 00015622, вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001) 1 677,50 грн витрат зі сплати судового збору, про що видати наказ.  
Стягнути зі Світловодської міської організації Комуністичної партії України (код ЄДРПОУ 20641869, вул. Приморська, 38А, кімн. 6, м. Світловодськ, Кіровоградська обл., 27500) на користь Міністерства юстиції України (код ЄДРПОУ 00015622, вул. Городецького, 13, м. Київ, 01001) 1 677,50 грн витрат зі сплати судового збору, про що видати наказ. 
Видачу наказів на виконання даної постанови доручити Господарському суду Кіровоградської області.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Громадську організацію "Громадянська перспектива".
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписано 24.02.2026

Головуючий суддя В.Ф. Мороз

Суддя Ю.Б. Парусніков

Суддя А.Є. Чередко