Справа № 127/33658/25
Провадження № 22-ц/801/678/2026
Категорія: 53
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року	Справа № 127/33658/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Воробйова В. В. в залі суду в місті Вінниця, зі складенням повного тексту судового рішення 16 січня 2026 року,
у цивільній справі № 127/33658/25 за позовом Головного управління Національної поліції у Вінницькій області до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу, 

встановив:
Короткий зміст вимог 
У жовтні 2025 року Головне управління Національної поліції у Вінницькій області (далі – ГУ НП у Вінницькій області) звернулося до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу.
Позов мотивований тим, що наказом позивача з 29.11.2022 відповідача призначено поліцейським сектору реагування патрульної поліції відділу поліції № 3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області. Згодом наказом ГУНП у Вінницькій області від 21.07.2025 ОСОБА_1 з 23.07.2025 призначено інспектором сектору реагування патрульної поліції відділу поліції № 3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області.
Позивач зазначає, що 18.08.2024 на автомобільній дорозі М-30 сполученням «Стрий – Ізварине», неподалік с. Лисогора Вінницького району Вінницької області, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Skoda Octavia», номерний знак НОМЕР_1 , та «Toyota RAV4 Hybrid», номерний знак НОМЕР_2 . Унаслідок цієї пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Транспортний засіб «Skoda Octavia» належить ГУНП у Вінницькій області; за його кермом перебував ОСОБА_1 . Постановою Вінницького районного суду Вінницької області від 03.12.2024 у справі № 128/4109/24 його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.04.2025 у справі № 127/42254/24, яке залишено без змін, стягнуто з ГУ НП у Вінницькій області на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 252 519,05 грн, витрати на примусову евакуацію автомобіля з місця ДТП у розмірі 2 500 грн, витрати на проведення експертного дослідження у розмірі 3 820,32 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000 грн. Крім того, у дохід держави стягнуто судовий збір у розмірі 2 550,19 грн.
З метою виконання зазначеного рішення суду Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області здійснено безспірне списання коштів з рахунку ГУНП у Вінницькій області на загальну суму 265 839,37 грн. З метою досудового врегулювання спору відповідачу було надіслано претензію про відшкодування шкоди, однак вона залишилася без реагування.
Посилаючись на положення ст. 1191 ЦК України, позивач звернувся до суду з цим позовом та просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь у порядку регресу 265 839,37 грн на відшкодування майнової шкоди, а також понесені судові витрати – судовий збір у розмірі 3 987,60 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 січня 2026 року позов задоволено повністю.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ГУ НП у Вінницькій області в порядку регрессу 265839,37 грн. на відшкодування майнової шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ГУ НП у Вінницькій області сплачений судовий збір в розмірі 3987,60 грн. 
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач, будучи поліцейським та керуючи службовим транспортним засобом під час виконання службових обов`язків, вчинив дорожньо-транспортну пригоду, унаслідок чого третій особі було завдано майнової шкоди.
Згідно зі статтями 1172, 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки та працівником під час виконання ним службових обов`язків, відшкодовується особою, яка володіє таким джерелом та є роботодавцем. На виконання рішення суду ГУНП у Вінницькій області відшкодувало потерпілій особі завдану шкоду.
Відповідно до статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Суд зазначив, що правовідносини у справі виникли з деліктного зобов`язання та мають приватно-правовий характер, а тому підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому обмеження матеріальної відповідальності поліцейського, передбачені Законом України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», не поширюються на випадки відшкодування шкоди, завданої третім особам.
Враховуючи, що позивач відшкодував завдану відповідачем шкоду третій особі, у нього виникло право регресної вимоги до відповідача у розмірі фактично сплачених коштів. З огляду на викладене суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 265 839,37 грн у порядку регресу.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У січні 2026 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги , а саме стягнути з ОСОБА_1 на користь ГУ НП у Вінницькій області в порядку регресу 45 420,00 грн на відшкодування майнової шкоди.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 29 січня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Стадник І. М.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 лютого 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду на 10 березня 2026 року о 11:20 год. з повідомленням сторін.
В подальшому розгляд справи відкладено на 24 березня 2026 року на 12:00 год..

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що, задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права.
Скаржник зазначає, що місцевий суд, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 200/22363/16-а, дійшов висновку, що спірні правовідносини виникли з деліктного зобов`язання та мають приватно-правовий характер, а тому підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. При цьому суд вказав, що керування працівником поліції службовим транспортним засобом і вчинення дорожньо-транспортної пригоди, навіть під час виконання службових обов`язків, є цивільним деліктом, а не здійсненням владних управлінських функцій.
Також суд першої інстанції зазначив, що положення Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» передбачають обмеження матеріальної відповідальності поліцейського лише за шкоду, завдану органу, в якому він проходить службу, тоді як чинне законодавство не містить обмежень щодо відповідальності поліцейського за шкоду, завдану третій особі.
На підставі цього суд дійшов висновку, що у зв`язку з відшкодуванням позивачем шкоди третій особі у нього виникло право зворотної вимоги (регресу) до відповідача у повному обсязі виплаченого відшкодування.
Разом із тим скаржник вважає такі висновки помилковими. Посилається на те, що відповідно до положень Кодексу законів про працю України повна матеріальна відповідальність працівника може наставати лише у випадках, прямо передбачених законом, зокрема за наявності умисних дій або дій, що мають ознаки кримінального правопорушення. Оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження завдання відповідачем шкоди внаслідок умисних дій, підстави для покладення на нього повної матеріальної відповідальності відповідно до статті 134 КЗпП України відсутні.
Крім того, скаржник зазначає, що відшкодування шкоди, завданої працівником поліції, регулюється спеціальним законом, яким передбачено обмеження матеріальної відповідальності. За таких обставин матеріальна відповідальність відповідача не може перевищувати 15 прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб.
З урахуванням того, що прожитковий мінімум для працездатних осіб у 2024–2025 роках становив 3028 грн, максимальний розмір матеріальної відповідальності відповідача, на думку скаржника, не може перевищувати 45 420 грн.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
ГУ НП у Вінницькій області подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Позиція учасників справи у судовому засіданні
ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник ГУ НП у Вінницькій області в судовому засіданні заперечував проти апеляційної скарги. Підтримав доводи відзиву на апеляційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що наказом ГУНП у Вінницькій області№206 о/с від 29.11.2022 року ОСОБА_1 з 29.11.2022 року призначено поліцейським сектору реагування патрульної поліції Відділу поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області (а.с. 9);
Наказом ГУНП у Вінницькій області №120 о/с від 21.07.2025 року ОСОБА_1 з 23.07.2025 року призначено інспектором сектору реагування патрульної поліції Відділу поліції №3 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області (а.с. 10).
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію серії НОМЕР_3 , власником транспортного засобу SKODA OCTAVIA A7, спеціалізований легковий, білого кольору, 2019 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , з 10.09.2019 року є ГУНП у Вінницькій області (а.с. 11-12).
Відповідно до постанови Вінницького районного суду Вінницької області від 03.12.2024 у справі №128/4109/24, яка набрало законної сили, 18.08.2024 приблизно о 23:00 год. на А/Д «М-30» сполученням «Стрий-Ізварине», неподалік с. Лисогора Вінницького району Вінницької області, в напрямку м. Вінниці, водій ОСОБА_1 , керуючи службовим автомобілем марки «Шкода Октавія», д.н.з. НОМЕР_1 , під час виконання маневру перестроювання до попутної лівої смуги руху, не впевнився в безпечності свого маневру та не надав перевагу в русі автомобілю «Тойота», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який рухався в лівій смузі у попутному напрямку, внаслідок чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, від якої автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями водій ОСОБА_1 порушив п.п. 10.1, 10.4 ПДР України, за що передбачена відповідальність ст. 124 КУпАП. В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, подав до суду заяву, в якій вину у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП визнав, а справу просива розглянути без його участі. Вказаною постановою суду ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення (а.с. 37-38).
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.04.2025 у справі №127/42254/24, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 16.07.2025, позов  ОСОБА_2 до ГУ НП у Вінницькій області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, – ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП було задоволено частково. Стягнуто з ГУ НП у Вінницькій області на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 252519,05 грн., витрати з примусової евакуації автомобіля з місця ДТП в розмірі 2500,00 грн, у відшкодування витрат: за проведення експертного дослідження в розмірі 3820,32 грн., на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн., а також стягнуто з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, у дохід держави судовий збір у розмірі 2550,19 грн. (а.с. 13-26, 27-35).
Зі змісту вказаного рішення суду встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником транспортного засобу «TOYOTA RAV-4 HYBRID», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та станом на момент ДТП цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Skoda», моделі «Octavia A7» була застрахована у ПрАТ «УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАНС ГРУП».
З метою виконання вказаного вище рішення суду від 21.04.2025 року Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області здійсне безспірне списання коштів з рахунку ГУНП у Вінницькій області на загальну суму 265839,37 грн., що вбачається з повідомлення про безспірне списання коштів з рахунків боржника від 28.08.2025 року та платіжною інструкцією №460 від 27.08.2025 року (а.с. 39, 40).
Позивачем вживались дії щодо досудового врегулювання спору (а.с. 41-45).

Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Спір між сторонами у цій справі виник з приводу відшкодування в порядку регресу шкоди, завданої відповідачем третій особі під час керування службовим транспортним засобом, яку позивач відшкодував на виконання рішення суду. 
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до частини 1статті 17 Закону України від 02.07.2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію»(далі Закон №580-VIII) поліцейським є громадянин України, який склав присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. При цьому згідно з частиною 1 статті 59 зазначеного Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.
У разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону (частина 1статті 19 Закону №580-VIII).
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина 2 статті 1187 Цивільного кодексу України.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
Відповідно до статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (частина перша статті 1172 ЦК України).
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що відповідач, перебуваючи з ним у службових (трудових) відносинах та керуючи службовим транспортним засобом під час виконання службових обов`язків, вчинив дорожньо-транспортну пригоду, внаслідок якої третій особі було завдано майнової шкоди. Зазначену шкоду позивач відшкодував на підставі судового рішення, у зв`язку з чим, відповідно до статті 1191 ЦК України, набув право зворотної вимоги (регресу) до відповідача у розмірі виплаченого відшкодування.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив із того, що спірні правовідносини виникли з деліктного зобов`язання та мають приватноправовий характер, а відтак підлягають регулюванню нормами цивільного законодавства. 
Такий висновок загалом є правильним і відповідає положенням статей 1172, 1187, 1188 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, а також працівником під час виконання ним службових обов`язків, відшкодовується юридичною особою — володільцем такого джерела та роботодавцем.
Разом із тим колегія суддів зазначає, що при вирішенні питання про розмір відповідальності відповідача суд першої інстанції неповно застосував норми матеріального права та не врахував особливості правового регулювання матеріальної відповідальності поліцейських.
Судом установлено, що спірні правовідносини виникли з деліктного зобов`язання у зв`язку із заподіянням шкоди та не пов`язані безпосередньо з питаннями прийняття, проходження чи звільнення з публічної служби, а також не стосуються здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій. 
Предметом розгляду у цій справі є відшкодування шкоди в порядку регресу, тобто спір має приватноправовий характер. 
Співробітник поліції, який керує службовим транспортним засобом і вчиняє ДТП, навіть під час виконання ним його службових обов`язків, вчиняє цивільний делікт не під час здійснення адміністративно-владних повноважень, а допускаючи порушення принципу генерального делікту, тобто загальної заборони завдання шкоди особі.
Такий підхід узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 18 листопада 2020 року у справі № 760/15085/18, від 08 червня 2022 року у справі № 559/2801/19 та від 26 жовтня 2022 року у справі № 452/3423/19.
Відповідно до положень статей 1172, 1187, 1188 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, а також працівником під час виконання ним службових обов`язків, відшкодовується юридичною особою, яка є володільцем такого джерела та роботодавцем. На виконання рішення суду позивач відшкодував завдану третій особі шкоду, у зв`язку з чим відповідно до статті 1191 ЦК України набув право зворотної вимоги до винної особи у розмірі здійсненого відшкодування.
Відповідно до статей 1, 3 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників регулюються законодавством про працю, а особливості матеріальної відповідальності окремих категорій працівників можуть визначатися спеціальними законами.
Тобто, правовідносини між позивачем та відповідачем як працівником регулюються не лише нормами цивільного законодавства, а й нормами трудового законодавства та спеціального закону — Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», дія якого поширюється на поліцейських.
Статтею 4 вказаного закону визначено, що особа може бути притягнута до матеріальної відповідальності протягом трьох років з дня виявлення завданої шкоди.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність. Умовами притягнення до матеріальної відповідальності є: наявність шкоди; протиправна поведінка особи у зв`язку з невиконанням чи неналежним виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи і завданою шкодою; вина особи в завданні шкоди. Притягнення особи до матеріальної відповідальності за завдану шкоду не звільняє її від дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності, встановленої законами України. Переведення особи до іншого місця служби чи її звільнення з посади або служби не може бути підставою для звільнення її від матеріальної відповідальності, встановленої законом. Особа у разі завдання з її вини шкоди третім особам, яку відшкодовано відповідно до закону військовою частиною, установою, організацією, закладом, відшкодовує військовій частині, установі, організації, закладу завдану шкоду в порядку, передбаченому цим Законом та іншими законами України. Завдана особою шкода, не пов`язана з виконанням нею обов`язків військової служби або службових обов`язків, відшкодовується в порядку, передбаченому законами України.
Згідно із зазначеним Законом підставою матеріальної відповідальності є наявність шкоди, протиправної поведінки, причинного зв`язку між такою поведінкою та шкодою, а також вини особи. При цьому законом передбачено як повну, так і обмежену матеріальну відповідальність. 
Частиною першою статті 5 зазначеного Закону передбачено, що у разі завдання шкоди з необережності особа несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, якщо інше не передбачено законом.
Водночас статтею 6 цього Закону визначено вичерпний перелік підстав для покладення повної матеріальної відповідальності, зокрема у випадках умисного заподіяння шкоди, вчинення дій, що мають ознаки кримінального правопорушення, перебування у стані сп`яніння тощо.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Відповідач, керуючи службовим транспортним засобом, вчинив адміністративне правопорушення, передбачене статтею 124 КУпАП, у зв`язку з чим його вину у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили. 
У правовій доктрині регресні зобов`язання розуміються як зворотні вимоги, спрямовані на повернення того, що було сплачено однією особою через вину іншої або за іншу особу. При цьому метою відповідальності в порядку регресу є перекладення збитків на особу, відповідальну за їх настання, доведення відповідальності до винної особи, а також відновлення майнового стану особи, яка сплатила відшкодування замість винного.
В результаті вчинення адміністративного правопорушення завдана майнова шкода, яка в розмірі 265 839,37 грн відшкодована позивачем, а отже предметом розгляду у цій справі є відшкодування шкоди в порядку регресу.
Як убачається з матеріалів справи, відповідача постановою суду притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП, що свідчить про вчинення правопорушення з необережної форми вини. Доказів на підтвердження наявності підстав для покладення на відповідача повної або підвищеної матеріальної відповідальності, передбачених статтею 6 вказаного Закону, матеріали справи не містять.
Разом із тим вказане правопорушення характеризується необережною формою вини, а матеріали справи не містять доказів вчинення відповідачем умисних дій або дій, що мають ознаки кримінального правопорушення, а також інших підстав, передбачених законом для покладення повної чи підвищеної матеріальної відповідальності.
Отже, висновок суду першої інстанції про відсутність будь-яких обмежень матеріальної відповідальності відповідача за шкоду, завдану третій особі, не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, оскільки не враховує положення спеціального закону, який підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.
Суд також враховує, що відповідно до принципу дії актів законодавства у часі норми, які пом`якшують відповідальність особи, підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки покращують становище відповідача.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини першої статті 5 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі», якими передбачено, що особа за завдану з необережності шкоду несе матеріальну відповідальність у розмірі завданої шкоди, але не більше п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб, крім випадків, коли цим Законом передбачено повну чи підвищену матеріальну відповідальність. 
Отже матеріальна відповідальність ОСОБА_1 обмежена відповідно до закону і не може перевищувати п`ятнадцяти прожиткових мінімумів, установлених для працездатних осіб.
Враховуючи, що Законом України «Про Державний бюджет на 2024-2025 роки» станом на час виникнення спірних правовідносин прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 3028 грн, отже максимальний розмір матеріальної відповідальності відповідача не може перевищувати 45 420 грн (3028 грн ? 15).
На підставі досліджених доказів судом встановлені обставини, які свідчать про наявність всіх передбачених законом підстав для матеріальної відповідальності відповідача ОСОБА_1 , що встановлено судовими рішеннями і не заперечувалось по суті самим відповідачем, однак, з огляду на обмеження такої відповідальності законом, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог і вважає за необхідне стягнути зі ОСОБА_1 на користь ГУ НП у Вінницькій області матеріальну шкоду у розмірі 45 420,00 грн.
Наведені в апеляційній скарзі доводи впливають на правильність прийнятого судом рішення та спростовують висновки суду.
Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про повне задоволення позову, не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно правових висновків Верховного Суду в постанові від 25 травня 2022 року у справі № 753/1908/15-ц, виконуючи завдання цивільного судочинства, окрім основних принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд керується аксіомою цивільного судочинства: «Placuit in omnibus rebus praecipuum esse iustitiae aequitatisque quam stricti iuris rationem», яка означає: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Зважаючи на надану оцінку доводам апеляційної скарги та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, а рішення суду першої інстанції є таким, що постановлене з помилковим застосування норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини.
За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. В межах заявлених позивачем вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню в порядку регресу 45 420,00 грн. на відшкодування майнової шкоди. В решті позовних вимог слід відмовити.

Щодо судових витрат
Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а з позивача на користь відповідача - пропорційно до частини позовних вимог, в задоволенні яких було відмовлено.
Так, позовні вимоги ГУ НП у Вінницькій області підлягають задоволенню частково, а саме: на 17,08 % (розрахунок 45 420 грн. (задоволена частинна вимог): 265 839,37 грн. (ціна позову)) х 100 = 17,08 %. 
Сторонами понесені такі витрати: позивачем сплачено 3987,60 грн за подання позовної заяви, а відповідачем 5981,40 грн - за подання апеляційної скарги.
З огляду на принцип пропорційності (частина перша, друга статті 141 ЦПК України), з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 684,24 грн (3987,60 грн х 17,08 %). Відповідно з позивача на користь відповідача підлягає до стягнення 4959,77 грн за подання апеляційної скарги (5981,40 грн х 82,92%).
З огляду на приписи частини десятої статті 141 ЦПК України, з позивача на користь відповідача слід стягнути 4275, 53 грн (4959,77 – 684,24).
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позовну заяву Головного управління Національної поліції у Вінницькій області до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Головного управління Національної поліції у Вінницькій області в порядку регрессу 45 420,00 грн. (сорок п`ять тисяч чотириста двадцять гривень 00 коп.) на відшкодування майнової шкоди.
В решті позовних вимог відмовити.
Стягнути з Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на користь ОСОБА_1  4275 (чотири тисячі двісті сімдесят п`ять) гривень 53 коп. судового збору.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 26 березня 2026 року.

Суддя-доповідач      Ю. Б. Войтко

Судді:       І. В. Міхасішин

І. М. Стадник