Справа № 212/8845/25 
2/212/477/26
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2026 року місто Кривий Ріг 
Покровський районний суд міста Кривого Рогу у складі головуючої судді Швець М. В., за участю секретаря судового засідання Терещук М. В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача-1 Кононенко Г. П., представника відповідача-2 Нікітіної М. С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції позовну заяву ОСОБА_2 до Комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю «Стадіон «Соляник», Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області про стягнення коштів за затримку розрахунку при звільненні, 
встановив таке.
До суду звернувся позивач із зазначеною позовною заявою. Справа розглядалася у спрощеному позовному провадженні.
Сторони скористалися можливістю участі у судових засіданнях та обміну змагальними документами.
У судовому засіданні 10 березня 2026 року суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Скорочене рішення було складено та проголошено учасникам 13 березня 2026 року.
Протягом 16-20 березня 2026 року головуюча суддя проходила обов`язкове щорічне навчання в Національній школі суддів України. 
Позиції сторін.
Позивач 30.07.2025 звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути солідарно на його користь з Комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю «Стадіон «Соляник» та Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області 40 057,32 грн за затримку розрахунку при звільненні, 41 513,98 грн суму встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 18 592,68 грн - три проценти річних від простроченої суми 3% річних, а разом 100 163,98 грн. 
Позов обґрунтував таким. Він з 08.08.2012 року був прийнятий на роботу на посаду сторожа до Комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю «Стадіон «Соляник», що був у власності територіальної громади м. Артемівська (нині Бахмут). 30 листопада 2016 року стадіон «Соляник» прийнято із комунальної власності територіальної громади м. Бахмут до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, що перебуває в комунальній власності та управлінні Бахмутської районної ради. На підставі рішення Соледарської міської ради відповідача 1 було передано до комунальної власності Соледарської міської об`єднаної територіальної громади. 31 березня 2021 року майновий комплекс комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю «Стадіон «Соляник» було закріплено за Управлінням освіти Соледарської міської ради. Та вже 27.04.2021 року Соледарська міська рада вирішила припинити шляхом ліквідації юридичну особу - комунальний заклад спортивно-оздоровчого профілю «Стадіон «Соляник». У зв`язку з цим 30.06.2021 року ОСОБА_2 був звільнений з роботи за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Вважаючи наказ про звільнення незаконним, він звернувся до суду з позовом про визнання наказу відповідача 1 незаконним та поновленням його на посаді сторожа з 01.07.2021 року з виплатою заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 22.02.2024 року по справі № 219/7477/21 позовну заяву ОСОБА_2 до Комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю «Стадіон «Соляник», 3 особа Соледарська міська рада Бахмутського району Донецької області про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Голови ліквідаційної комісії комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю "Стадіон "Соляник" № 31-к від 25.06.2021 "Про звільнення ОСОБА_2 ", яким його було звільнено з посади сторожа у зв`язку з ліквідацією юридичної особи комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю "Стадіон "Соляник", згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. ОСОБА_2 було поновлено на роботі на посаді сторожа комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю "Стадіон "Соляник" з 01.07.2021 р. Стягнуто з Комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю "Стадіон "Соляник" на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 194 045,85 грн. Рішенням суду було допущене негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі на посаді сторожа Комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю "Стадіон "Соляник" та стягнення середнього заробітку за один місяць. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 02.07.2024 року апеляційну скаргу Комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю «Стадіон «Соляник» було залишено без задоволення. На підставі наказу №1 від 23.02.2024 «Про поновлення на роботі ОСОБА_2 » він був поновлений на роботі, але досі не отримав навіть середнього заробітку за один місяць, що становить 6 114,89 грн, як це вказано в рішенні суду та ч. 4 самого вказаного наказу. Оскільки відповідач-1 Комунальний заклад спортивно-оздоровчого профілю «Стадіон «Соляник» є комунальною власністю відповідача-2 Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області, яка прийняла рішення щодо ліквідації відпозідача-1 та фінансується виключно за рахунок Соледарської міської ради, то позивач вважає, що відповідач-2 повинен нести солідарну відповідальність за цим позовом. Відповідно до ст. 116, 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Ця відповідальність витікає з вимог ст. 117 КЗпП України. Згідно з Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» мінімальна заробітна плата у 2025 році встановлена на рівні 8 000 гривень на місяць, починаючи з 1 січня. Таким чином відповідачі станом на час звернення з позовом повинні сплатити позивачу з 28.03.2025 року по 10 014,33 гривень за кожний місяць затримки його заробітної плати. Глава 51 Цивільного кодексу України регламентує правові наслідки порушення зобов`язання та відповідальність за порушення зобов`язання Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідачі свої грошові зобов`язання перед позивачем не виконали. Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В Україні встановлені індекси інфляції за 2021 рік в розмірі 110,0 відсотків, за 2022 рік - 126,6 відсотків, за 2023 рік - 105,1 відсоток, за 2024 рік - 112,0 відсоток. Таким чином, заробітна плата позивача з 2021 році повинна складати 6114,89 грн, за 2022 рік - 6726,38 грн. (6114.89 грн. х 110%), за 2023 рік – 8 515,60 грн (6726,38грн х 126,6%), за 2024 рік - 8941,37 грн (8515,60 грн х 105,1%), а за 2025 рік – 10 014,33 (8941,37грн х 112,0%). Заборгованість відповідачів складає за 2021 р - 6114,89 грн х 6 місяців = 36 689,34 грн, за 2022 р - 6726,38 грн х 12 місяців = 80716,56 грн, за 2023 р - 8515,60 грн х 12 місяців = 102 187,20 грн, за 2024 р - 8941,37 грн х 1,78 місяців = 15966,73 грн, а всього 235 559,83 грн. Враховуючи те, що рішенням суду Дружківського міського суду від 22.02.2024 року стягнуто з відповідача-1 суму в розмірі 194 045,85 грн, то різниця 235 559,83 грн – 194 045,85 грн = 41 513,98 грн підлягає додатковому стягненню. Нарахована сума 3% річних складає 18 592,68 грн що підлягає стягненню з відповідачів. У розрахунку 3% річних, наведеному ним у позовній заяві, позивач зазначив період розрахунку з липня 2021 року до лютого 2024 року. Зазначив також, що за затримку розрахунку при звільненні відповідачі йому винні 40 057,32 грн, а всього 41 513,98 грн і 40 057,32 грн + 18 592,68 грн = 100 163,98 грн.
26 серпня 2025 року представник відповідача-1 подала до суду відзив на позов, в якому заперечила проти позовних вимог позивача та просила відмовити у позові, посилаючись на таке. Обов`язок Комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю "Стадіон "Соляник" виконати рішення Дружківського міського суду Донецької області, яким відповідача зобов`язано виплатити на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 194 045,85 грн, з утриманням з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів, не регулюється матеріальними нормами трудового права. Зазначені правовідносини регулюються нормами цивільного процесуального законодавства України. Тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 194 045,85 грн, стягнутий на користь позивача рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 22.02.2024, не належить до сум, належних працівникові при звільненні в розумінні статті 116 КЗпП України. ОСОБА_2 не було враховано, що, відповідно до статті 117 КЗпП України, «при відсутності спору щодо суми» заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпП України. У цьому випадку розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою ст. 117 КЗпП України. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виконання рішення Дружківського міського суду Донецької області від 22.02.2024, зокрема, про стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 194 045,85 грн. Законодавчо необґрунтованим та взагалі незрозумілим є розрахунок заробітної плати, наведений у позовній заяві ОСОБА_2 . Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.
01 вересня 2025 року представник відповідача-2 подала відзив, в якому заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у позові, посилаючись на таке. Позивач був працівником Комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю «Стадіон «Соляник». Між ним та Соледарською міською радою Бахмутського району Донецької не існувало і не існує жодних трудових відносин. Факт відсутності трудових відносин між Позивачем та Соледарською міською радою вже був предметом судового розгляду та підтверджений рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 22.02.2024 у справі № 219/7477/21, яке було прийнято за результатом розгляду позову ОСОБА_2 до Комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю «Стадіон «Соляник» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Соледарська міська рада була залучена лише як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача. Сума 194 045,85 грн, яка заявлена в позові позивача як сума, що належить йому при звільненні, є середнім заробітком за час вимушеного прогулу, що стягнутий на користь Позивача з Відповідача 1. Позивач вводить суд в оману, стверджуючи, що сума 194 045,85 грн є виплатою, що належить йому при звільненні 27.03.2025, замовчуючи, що зазначена виплата в сумі 194 045,85 грн є середнім заробітком за час вимушеного прогулу згідно з рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 22.02.2024, яке знаходиться на стадії виконавчого провадження. Статтею 117 КЗпП України не визначена відповідальність у вигляді виплат індексу інфляції та 3% річних. 
21 листопада 2025 року представник позивача подав, за пропозицією суду, Розрахунок відшкодування суми за затримку при звільненні. У ньому зазначив середню заробітну плату станом на 01.07.2025 - 6 114,89 грн; сукупні індекси інфляції за кожен рік, починаючи з 2021 року до 2025 року; зазначив, який розмір заробітної плати має бути у кожному році з урахуванням індексу інфляції, починаючи з 2022 року та до 2025 року; зазначив про те, що у 2025 році заробітна плата повинна бути 10 023,91 грн. Зазначив також, що, оскільки від дня звільнення позивача з роботи 27.03.2025р до звернення до суду 29.07.2025р минуло 4 місяці, то сума середнього заробітку за цей час затримки складає 10 023,91 грн. х 4 = 40 095,64 грн. 
10 грудня 2025 року представник відповідача-1 подала через підсистему «Електронний суд» Додаткові пояснення у справі, у яких повторила аргументи, наведені у відзиві на позов, та додатково зазначила про те, що відповідач-1 не визнає розрахунок, поданий представником позивача. Додатково зазначила таке. Розмір вимог у позові та наданому в листопаді 2025 року розрахунку – відрізняються. Зазначена відмінність розміру заявленого відшкодування у позовній заяві та у наведеному розрахунку свідчить про спробу збільшення розміру позовних вимог, що суперечить вимогам діючого цивільного процесуального законодавства. Нормами діючого законодавства не передбачено право позивача вимагати від роботодавця виплату середнього заробітку з дати звільнення по дату звернення до суду. Позивач наполягає на праві на заробітну плату у розмірі: «…з 2021 році повинна складати 6114,89 грн, за 2022 рік - 6726,38 грн. (6114.89 грн. х 110%), за 2023 рік - 8515,60 грн (6726,38грн х 126,6%), за 2024 рік - 8941,37 грн (8515,60 грн х 105,1%), а за 2025 рік - 10014,33 (8941,37грн х 112,0%). Але, як встановлено рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 22.02.2024 у справі № 219/7477/21, у період часу з 01.07.2021 по 22.02.2024 ОСОБА_2 не виконував роботу – перебував у вимушеному прогулі. Але, як встановлено рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 22.02.2024 у справі № 219/7477/21, у період часу з 01.07.2021 по 22.02.2024 ОСОБА_2 не виконував роботу – перебував у вимушеному прогулі. Рішенням вищезазначеного суду визначено розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу, а саме: «…За березень 2021 року сума доходу позивача складає - 5930,73 грн, за квітень 2021 складає - 6299,04 грн, середньомісячна заробітна плата складає - 6114,89 грн. Період вимушеного прогулу з 01.07.2021 по 22.02.2024 станом на 22.02.2024 складає 31 місяць 22 календарних дня…» Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі : 6114,89 х 31 міс = 189561,59 грн та 203,83 х 22 к.д.= 4484,26 грн, а всього на суму 194 045,85 грн…». Крім того, з 23.02.2024 року дію трудового договору з позивачем призупинено до відновлення можливості обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, але не більше ніж період дії воєнного стану (день припинення або скасування воєнного стану). Тобто позивач не виконував роботу у період часу з 23.02.2024 по дату звільнення з займаної посади.
У судовому засіданні представник позивача підтримав свої позовні вимоги повністю; зазначив про те, що не збільшує позовні вимоги, не зважаючи на те, що, відповідно до Розрахунку від 21.11.2025, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні склала 40 095,64 грн; просив позов задовольнити. 
Представники обох відповідачів заперечили проти позову з підстав, наведених ними у змагальних документах; просили відмовити у задоволенні позову.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Оцінка аргументів сторін та висновки суду.
Згідно з Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 22.02.2024 у справі № 219/7477/21 задоволено позовну заяву ОСОБА_2 до Комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю «Стадіон «Соляник», 3 особа Соледарська міська рада Бахмутського району Донецької області про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; визнано незаконним та скасовано наказ Голови ліквідаційної комісії комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю “Стадіон “Соляник” № 31-к від 25.06.2021 “Про звільнення ОСОБА_2 ”, яким звільнено ОСОБА_2 з посади сторожа у зв`язку з ліквідацією юридичної особи комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю “Стадіон “Соляник”, згідно з п.1 ст.40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді сторожа комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю “Стадіон “Соляник” з 01.07.2021; стягнуто з Комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю “Стадіон “Соляник” на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 194 045,85 грн, з утриманням з цієї суми податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Рішення набрало законної сили 02.07.2024.
22 серпня 2024 року на виконання зазначеного рішення суду у справі № 219/7477/21 відкрито виконавче провадження (а. с. 10). 
23 лютого 2024 року позивача поновлено на посаді сторожа комунального закладу спортивно-оздоровчого закладу спортивного профілю «Стадіон «Соляник» з 01.07.2021 відповідно до Наказу № 1 від 23.02.2024, що підтверджується самим Наказом (а. с. 8), записом № 41 у Трудовій книжці позивача (а. с. 7).
З 23 лютого 2024 року дію трудового договору з позивачем було призупинено до відновлення можливості обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором, але не більше ніж на період дії воєнного стану; визначено причинами призупинення дії трудового договору: неможливість організувати процес роботи і забезпечити ОСОБА_2 роботою; знищення майна відповідача-1, необхідного для виконання роботи ОСОБА_2 в результаті бойових дій, тимчасова окупація міста Соледар, наявність загрози для життя та здоров`я працівника, відсутність можливості виконувати вказану роботу дистанційно; відсутність можливості обох сторін виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором (а. с. 37).
27 березня 2025 року звільнено позивача з посади сторожа комунального закладу спортивно-оздоровчого закладу спортивного профілю «Стадіон «Соляник» за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується Наказом № 1 від 27.03.2025 голови ліквідаційної комісії відповідача-1 (а. с. 9).
Отже, між позивачем та відповідачем-1 виникли трудові відносини, які регулюються нормами Кодексу законів про працю України та іншими спеціальними законами (зокрема, Законом України «Про оплату праці»). Главою VII КЗпП України врегульовано оплату праці, в тому числі її індексація. Законом України «Про оплату праці» передбачена можливість індексації заробітної плати, компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з затримкою термінів її виплати. Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам (тобто мова йде саме про нараховані доходи, а не інші, зокрема, присуджені рішенням суду). Під доходами, крім іншого, розуміється також заробітна плата (але не втрачений заробіток; і мова може йти лише про нараховану заробітну плату).
Цивільний кодекс України є більш загальним і його положення застосовуються до врегулювання трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (ст. 9 ЦК України).
Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Дружківський міський суд Донецької області у своєму рішенні у справі № 219/7477/21 встановив, що середньомісячна заробітна плата позивача для цілей відшкодування втраченого ним заробітку складала 6 114,89 грн. Період вимушеного прогулу з 01.07.2021 по 22.02.2024 станом на 22.02.2024 складає 31 місяць 22 календарних дня. Він також дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі : 6 114,89 х 31 міс = 189 561,59 грн та 203,83 х 22 к. д.= 4 484,26 грн, а всього на суму 194 045,85 грн. Втрачений заробіток за час вимушеного прогулу суд присудив на підставі ст. 240-1, ч. 2 ст. 235 КЗпП України.
За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Саме такий висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 10.10.2019 у справі № 522/13736/15. Цей висновок, в свою чергу, узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18; п. 34, 40 Постанови). 
Тому виплата присудженого позивачу в іншій справі втраченого заробітку за час вимушеного прогулу не регулюється нормами ст. 116, 117 КЗпП України, на які послався позивач, обґрунтовуючи свої вимоги.
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Стаття 625 ЦК України до трудових відносин не застосовується. Положення статті 625 ЦК України, яке регулює наслідки порушення грошових зобов`язань, не розповсюджується на правовідносини роботодавця і працівника, оскільки вони регулюються нормами трудового законодавства. Грошовим зобов`язанням, за змістом статей 524, 533-535 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, приписами статей 549 - 552, 611, 625 ЦК України. Системний аналіз зазначених норм права свідчить, що три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові. Працівник не є кредитором по відношенню до роботодавця. Саме такий висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 17.01.2019 у справі № 296/1390/18.
Отже, актуальна судова практика тлумачить середній заробіток за час вимушеного прогулу як спеціальний вид відповідальності роботодавця у трудових відносинах. Він сам по собі є компенсаторним, і до нього не застосовується ст. 625 ЦК України в такий спосіб, як зазначив позивач (нараховуючи втрати від інфляції та 3% річних за той самий період, за який присуджений у справі № 219/7477/21 такий втрачений заробіток). Крім того, саме зобов`язання зі сплати втраченого заробітку не виникло до моменту присудження його судом та набрання законної сили відповідним рішенням суду (тобто до 02.07.2024). 
Враховуючи зазначене, вимоги позивача про стягнення втрат від інфляції та 3% річних не підлягають задоволенню.
Що стосується 40 057,32 грн за затримку розрахунку при звільненні, заявлені позивачем за період з часу його звільнення 28.03.2025 до часу звернення з позовом, ця вимога також не підлягає задоволенню з огляду на таке. Позивач не стверджував і не довів, що ця сума є заробітною платою, нарахованою йому та не виплаченою вчасно в розумінні ст. 116 КЗпП України. Обґрунтовуючи цю суму та наводячи її розрахунок, він, як і в обґрунтування 3% річних та втрат від інфляції, послався на свою середньомісячну заробітну плату станом на 2021 рік, розраховану судом у справі № 219/7477/21 для цілей відшкодування втраченого ним заробітку, застосував до неї індекси інфляції за період до 2025 року та отримав «уявну» заробітну плату, яка мала бути у нього станом на 2025 рік, в сумі 10 023,91 грн для розрахунку. Разом з тим суд у цій справі № 212/8845/25 встановив, що з 23.02.2024 дію трудового договору з позивачем було призупинено та роботу він не виконував. 
Відповідно до ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Під час та за період призупинення дії трудового договору роботодавець не зобов`язаний виплачувати працівнику заробітну плату, здійснювати гарантійні та компенсаційні виплати (крім сум, які належали такому працівнику на день призупинення дії трудового договору) і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і трудовим договором (у тому числі надавати, оплачувати та компенсувати будь-які відпустки, дні відпочинку, допомогу по тимчасовій непрацездатності, подавати відповідні заяви-розрахунки, передбачені законодавством про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Оскільки з 23.02.2024 дію трудового договору з позивачем було призупинено та роботу він не виконував, то і заробітну плату роботодавець йому не нараховував і не виплачував. Відповідно, вимога позивача про стягнення 40 057,32 грн за затримку розрахунку при звільненні, обґрунтована посиланням на ст. 116, 117 КЗпП України, - безпідставна та не підлягає задоволенню.
Суд також дійшов висновку про те, що належним відповідачем у цій справі є лише Комунальний заклад спортивно-оздоровчого профілю «Стадіон «Соляник», оскільки це – самостійна юридична особа. Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ця юридична особа, хоча і перебуває з 29.04.2021 в стані припинення, однак досі – не припинена, правонаступники – відсутні, тож вона самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями.
На підставі зазначеного, керуючись статтями 12, 13, 19, 80, 81, 82 89, 131, 141, 223, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд
постановив таке.
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_2 до Комунального закладу спортивно-оздоровчого профілю «Стадіон «Соляник», Соледарської міської ради Бахмутського району Донецької області про стягнення коштів за затримку розрахунку при звільненні – відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів шляхом подачі апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; фактичне місце проживання як ВПО: АДРЕСА_2 .
Відповідач-1: Комунальний заклад спортивно-оздоровчого профілю «Стадіон «Соляник»; код ЄДРПОУ 36407940; Донецька область, м. Соледар, вул. Паркова, 2а.
Відповідач-2: Соледарська міська рада Бахмутського району Донецької області; код ЄДРПОУ 04052873, Донецька область, м. Соледар, вул. Паркова, 3а.
Скорочений текст рішення суду складено та проголошено 13 березня 2026 року.
Повне рішення складено та підписано 23 березня 2026 року.

Суддя: М. В. Швець