16.02.26
22-ц/812/86/26
Єдиний унікальний номер судової справи 472/932/25
Номер провадження 22-ц/812/86/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

16 лютого 2026 року      місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом – Вендель Олегом Михайловичем, рішення, яке ухвалене Веселинівським районним судом Миколаївської області 01 жовтня 2025 року, під головуванням судді Тустановського А.О., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Укр Кредит Фінанс» (далі – ТОВ «Укр Кредит Фінанс») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23 вересня 2023 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» і ОСОБА_1 за допомогою вебсайту creditkasa.com.ua, який є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем ТОВ «Укр Кредит Фінанс», в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів і які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле, було укладено електронний договір про відкриття кредитної лінії №1276-5689. 
Позичальнику було надано одноразовий ідентифікатор А7713 для підписання кредитного договору №1276-5689 від 23 вересня 2023 року, підтвердження ознайомлення з Правилами та інших супутніх документів. 
Відповідно до умов договору кредитодавець взяв на себе зобов`язання надати відповідачці кредит для задоволення особистих потреб на наступних умовах: сума кредиту 12 000 грн.; строк кредитування 300 днів; базовий період 14 днів; знижена процентна ставка 2.50 % в день; стандартна процентна ставка 3.00% в день. 
Товариство зазначало, що воно отримало ліцензію на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг. Однак воно не є банківською установою, а тому уклало з АТ КБ «ПриватБанк» договір про надання послуг з приймання та переказу платежів в системі LigPay, на підставі якого відповідачу було надано кредитні кошти.
За такого, кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору. 
Станом на 08 липня 2025 року заборгованість відповідача по кредиту не сплачена і складає 119 160 грн., з яких: 12 000 грн. – прострочена заборгованість за кредитом, 107 160 грн. – прострочена заборгованість за нарахованими процентами.
Разом з тим, кредитодавцем було прийнято рішення про можливість застосування до позичальника Програми лояльності для споживачів фінансових послуг ТОВ «Укр Кредит Фінанс», а саме: часткового списання заборгованості позичальнику за нарахованими процентами у загальній сумі 59 160 грн. за умови погашення позичальником решти заборгованості за кредитним договором в розмірі 60 000 грн.
Посилаючись на викладені обставини, ТОВ «Укр Кредит Фінанс» просило стягнути на його користь із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором №1276-5689 від 23 вересня 2023 року в загальному розмірі 60 000 грн., а також витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422 грн. 40 коп. 
Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 01 жовтня 2025 року позов ТОВ «Укр Кредит Фінанс» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» заборгованість за договором про відкриття кредитної лінії №1276-5689 від 23 вересня 2023 року у загальному розмірі 60 000 грн. з яких: прострочена заборгованість за кредитом – 12 000 грн., прострочена заборгованість за нарахованими процентами – 48 000 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Укр Кредит Фінанс» понесені судові витрати в розмірі в сумі 2 422 грн. 40 коп.
Рішення суду мотивовано тим, що всупереч умовам кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 не виконала свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів. Таким чином, відповідач має непогашену заборгованість перед ТОВ «Укр Кредит Фінанс» за кредитним договором №1276-5689 від 23 вересня 2023 року у розмірі 60 000 грн.
В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , від імені якої діє її представник – адвокат Вендель О.М., посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково, стягнувши з неї на користь позивача прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 12 000 грн., та проценти за користування кредитом в розмірі 12 000 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року №3498-IX (який набрав чинності 24 грудня 2023 року) ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною 4 цієї статті, у якій зазначено формулу розрахунку денної процентної ставки за споживчим кредитом та частиною 5 цієї статті, у якій визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.
Водночас у п.17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів – 2.5%; протягом наступних 120 днів – 1.5%.
Між тим, з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що за користування кредитними коштами проценти нараховувались в розмірі 3% у період з 24 грудня 2023 року по 18 липня 2024 року.
Крім того, прострочена заборгованість за нарахованими процентам складає 400% від суми основного зобов`язання, що свідчить про їх несправедливість та наявність підстав для їх зменшення.
В судове засідання до суду апеляційної інстанції представник позивача та відповідач не з`явилися, про час та місце судового розгляду повідомлені належними чином.
Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
В силу приписів ч.2 ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності сторін.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Судове рішення в оскаржуваній частині таким вимогам відповідає.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Так, за ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Договір, в тому числі і договір кредиту, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.
В силу ст.ст.509,525-526,598,610,611,622 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.
Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості і виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Сторони по зобов`язанню повинні сприяти одна одній у належному його виконанні, а у разі виникнення труднощів у однієї із сторін - всіляко сприяти зменшенню збитків.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Особа, яка порушила зобов`язання (не виконала його, або виконала з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання) повинна нести негативні наслідки такої поведінки, а саме, сплатити в межах позовної давності неустойку і відшкодувати збитки.
При цьому, сторона не звільняється від виконання зобов`язання в натурі.
Зазначене у повній мірі стосується і кредитних зобов`язань, які не виконані належним чином.
За змістом ст.ст.626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У ч.1 ст.1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст.1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до положень ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
У ст.526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором.
У відповідності до ч.1 ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 3 статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У п.3 ч.2 ст.129 Конституції України закріплено основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду, наголошуючи на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування, зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (п.81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).
З матеріалів справи вбачається, що 23 вересня 2023 року між ТОВ «Укр Кредит Фінанс» і ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття кредитної лінії №1276-5689, відповідно до якого кредитодавець відкрив кредитну лінію для позичальниці шляхом надання позичальнику грошових коштів на умовах строковості, зворотності, платності для задоволення особистих потреб позичальника, а останній зобов`язується повернути кредит не пізніше останнього дня строку кредитування та сплатити нараховані кредитодавцем проценти за користування кредитом у порядку, передбаченому цим договором.
За змістом пункту 3.1 договору, він укладається сторонами у вигляді електронного договору в розумінні Закону України «Про електронну комерцію».
Загальний розмір кредиту складає 12 000 грн. Дата надання/видачі кредиту 23 вересня 2023 року (пункти 4.1, 4.2 вищевказаного договору). 
Згідно з пунктом 4.6 спосіб перерахування позичальнику коштів у рахунок кредиту: кредит надається позичальнику шляхом безготівкового переказу грошової суми, вказаної у пункті 4.1 цього договору, на банківський рахунок позичальника шляхом використання вказаних позичальником реквізитів електронного платіжного засобу. Ініціювання безготівкового переказу грошової суми, вказаної у пункті 4.1 цього договору, здійснюється кредитодавцем безпосередньо після укладення сторонами цього договору та надіслання позичальнику примірнику договору та додатків до нього у вигляді електронного документа. Кредит вважається наданим позичальнику з моменту списання грошових коштів з банківського рахунку кредитодавця за належними реквізитами для їх наступного зарахування на електронний платіжний засіб, зазначений позичальником при оформленні кредиту.
Відповідно до п.4.7 плата за видачу кредиту передбачена у формі процентів за користування кредитом. Тип процентної ставки за користуванням кредитом фіксована. Процентна ставка за користування кредитом не змінюється протягом усього строку користування кредитом, однак позичальнику на умовах, вказаних у даному договорі (програма лояльності), може надаватися можливість скористатися кредитом за Промо-ставкою та/або Пільговою, та/або Зниженою процентними ставками. Надані клієнту в межах програм лояльності ставки діють і залишаються незмінними протягом усього періоду дії пропозиції в межах програми лояльності за умови дотримання клієнтом усіх умов відповідної програми лояльності.
За п.4.8 договору базовий період складає 14 календарний день. Перебіг першого базового періоду починається з дати надання/видачі кредиту та закінчується в дату останнього календарного дня першого базового періоду. Перебіг кожного наступного базового періоду починається з наступної дати за датою закінчення попереднього базового періоду, крім наступного випадку: якщо позичальник у поточному базовому періоді має заборгованість зі сплати процентів і здійснила повне погашення цієї заборгованості, в дату погашення вказаної заборгованості перебіг поточного базового періоду припиняється достроково та з наступного календарного дня починається перебіг наступного базового періоду. Перебіг останнього базового періоду закінчується в останній день строку дії цього договору. 
З пункту 4.10 договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на залишок неповерненої суми кредиту за кожен день користування кредитом, починаючи з дня видачі кредиту до дати фактичного повернення всієї суми кредиту, за наступною ставкою: стандартна процентна ставка становить 3.00% (за кожен день користування кредитом (вказана процентна ставка застосовується протягом всього строку дії цього договору, за виключенням строку використання права користування кредитом за зниженою та/або пільговою ставкою).
Відповідно до пункту 4.12 договору, строк кредитування, тобто, строк на який надається кредит позичальнику: 300 календарних днів з моменту перерахування кредиту позичальнику. Дата повернення (виплати) кредиту 18 липня 2024 року. Строк договору є рівним строку кредитування.
Реальна річна процентна ставка на дату укладення цього договору складає 1 139 965% (пункт 4.13 Договору).
Згідно з пунктом 4.14 договору, орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору (за весь строк кредитування) складає: 120 000 грн та включає в себе: суму кредиту та проценти за користування кредитом.
Договір містить реквізити сторін, зокрема дані позичальниці, а саме: ПІБ відповідача, її паспортні дані, місце проживання, ідентифікаційний номер, номер особистого електронного платіжного засобу, електронну адресу, а також електронний підпис одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем) НОМЕР_1 (а.с.11-17).
Відповідно до довідки ТОВ «Укр Кредит Фінанс» ОСОБА_1 було перераховано 23 вересня 2023 року кошти в розмірі 12 000 грн. за реквізитами банківської платіжної картки № НОМЕР_2 (а.с.32).
На підтвердження перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача позивачем надано лист АТ КБ «ПриватБанк» про перерахування коштів ТОВ «Укр Кредит Фінанс» його клієнтам через систему платежів LigPay на підставі договору №4010 від 02 грудня 2019 року (а.с.29-31).
Як вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором №1276-5689 від 23 вересня 2023 року станом на 08 липня 2025 року у відповідача виникла заборгованість у загальному розмірі 119 160 грн., з яких: 12 000 грн. – заборгованість за кредитом, 107 160 грн. – заборгованість за нарахованими процентами (а.с.33-36).
Позивач просить суд стягнути основну суму кредиту в розмірі 12 000 грн. та частину від нарахованих процентів на суму 48 000 грн. 
Зазначені обставини стосовно укладання кредитного договору та отримання за ним кредитних коштів позичальником не заперечуються, і в апеляційному порядку не оспорюються, внаслідок чого порядок підписання договору про відкриття кредитної лінії №1276-5689 від 23 вересня 2023 року, отримання кредитних коштів в розмірі, визначеному умовами даного договору та їх стягнення не є предметом апеляційного перегляду, враховуючи межі поданої відповідачем апеляційної скарги.
В той же час, позичальником оспорюється порядок нарахування та стягнення з неї процентів за неправильним розрахунком позивача. Не погоджуючись з розміром нарахованих процентів, відповідач посилалась на те, що позивачем не враховано положення Закону України «Про споживче кредитування» щодо максимального розміру денною процентної ставки.
Так, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності (ч.1 ст.5 ЦК України).
Метою Закону України «Про споживче кредитування» від 15 листопада 2016 року №1734-VIII (з подальшими змінами) (далі – Закон України №1734-VIII) є захист прав та законних інтересів споживачів і кредитодавців, створення належного конкурентного середовища на ринках фінансових послуг та підвищення довіри до нього, забезпечення сприятливих умов для розвитку економіки України, гармонізація законодавства України із законодавством Європейського Союзу та міжнародними стандартами (ст.2 Закону України №1734-VIII).
Цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї (ст.3 цього Закону України).
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року №3498-IX (який набрав чинності 24 грудня 2023 року) (далі - Закон України №3498-IX) ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено: частиною 4 цієї статті, у якій зазначено формулу розрахунку денної процентної ставки за споживчим кредитом та частиною 5 цієї статті, у якій визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1%.
Водночас у п.17 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів – 2.5%; протягом наступних 120 днів – 1.5%.
Відповідно до ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
Також, частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України №3498-IX встановлено, що дія пункту 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Кредитний договір між сторонами було укладено 23 вересня 2023 року, тобто до внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», проте строк дії вищевказаного договору закінчився 18 липня 2024 року.
За таких обставин, посилання відповідача на приписи Закону України «Про споживче кредитування» в цілому є обґрунтованим. 
Відтак, проценти за договором про відкриття кредитної лінії №1276-5689, з урахуванням вимог ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» і п.17 Прикінцевих та перехідних положень, повинні нараховуватись з 23 вересня 2023 року по 06 жовтня 2023 року (включно) по 2.5% в день, з 07 жовтня 2023 року по 23 грудня 2023 року (включно) по 3% в день, з 24 грудня 2023 року по 21 квітня 2024 року (включно) по 2.5% в день, з 22 квітня 2024 року по 18 липня 2024 року (включно) по 1.5% в день.
За такого, загальна сума нарахованих відсотків за договором становить 84 480 грн. і повинна була нараховуватися наступним чином:
з 23 вересня 2023 року по 06 жовтня 2023 року (включно) – по 300 грн. в день (14 днів) = 4 200 грн.;
з 07 жовтня 2023 року по 23 грудня 2023 року (включно) – по 360 грн. в день (79 днів) = 28 440 грн.;
з 24 грудня 2023 року по 21 квітня 2024 року (включно) – по 300 грн. в день (120 днів) = 36 000 коп.;
з 22 квітня 2024 року по 18 липня 2024 року (включно) – по 180 грн. в день (88 днів) = 15 840 грн.
Отже позивачем дійсно неправильно складено розрахунок заборгованості за кредитом та помилково нараховано проценти на суму 107 160 грн. в той час як вказаний розмір повинен складати 84 480 грн.
Між тим, ТОВ «Укр Кредит Фінанс», звертаючись до суду із позовом просило стягнути з відповідача лише 48 000 грн. нарахованих процентів, що є меншим 84 480 грн., а тому посилання відповідача на безпідставність стягнення вищевказаної суми є помилковим.
В частині стягнення з відповідача 12 000 грн. основної суми кредиту рішення суду не оскаржується, а тому в цій частині не переглядається.
Доводи відповідача про необхідність зменшення судом розміру нарахованих процентів з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19), колегія суддів відхиляє з таких міркувань. 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі №902/417/18, на яку є посилання в апеляційній скарзі, предметом спору є вимоги товариства до приватного підприємства про стягнення боргу за договором поставки, укладеним між вказаними сторонами. На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на неналежне виконання відповідачем умов укладеного договору поставки та додаткових угод до нього щодо своєчасної та повної оплати за отриманий товар, що є підставою для стягнення з відповідача окрім суми основного боргу також пені за прострочення платежів, штрафу за прострочення виконання зобов`язань більше 10 днів та відсотків річних відповідно до процентної ставки, визначеної умовами договору. Суди встановлювали обставини та робили висновки з приводу погодженої в договорі поставки відповідальності сторін за його неналежне виконання. Зокрема, сторони визначили, що відповідач відповідає за несвоєчасну оплату товару й сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожний день прострочення платежу. У договорі узгоджено, що у випадку прострочення виконання зобов`язань, передбачених розділом 2 цього договору, більше ніж на 10 (десять) днів винна сторона додатково сплачує іншій стороні за цим договором штраф у розмірі п`ятнадцяти відсотків від ціни договору. Висновки касаційного суду у цій справі зводяться до повноважень суду за певних умов зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст.625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника.
Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19) зазначено, що: «санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання». 
У той же час висновків про наявність у суду компетенції щодо зменшення розміру процентів за користування кредитом (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу) на відміну від розміру процентів як відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19) не містить, а тому відсутні підстави вважати, що оскаржене судове рішення суперечить висновкам, викладеним у вказаній постанові Великої Палати Верховного Суду.
Більш того, правова позиція в пункті 8.38 згаданої постанови Великої Палати Верховного Суду є неактуальною, внаслідок конкретизації, відповідно до пункту 135 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2025 року у справі №903/602/24, в частині твердження: «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до ст.625 ЦК України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання».
За такого, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди відповідача з оцінкою доказів судом першої інстанції, з якою погоджується апеляційний суд.
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, §23).
Тому, враховуючи те, що інші доводи апеляційної скарги є суб`єктивним тлумаченням відповідача, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, та направлені на переоцінку доказів, яким районний суд дав належну правову оцінку, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були належним чином оцінені надані докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Додаткових доказів, які б спростували правильність висновків суду першої інстанції, суду апеляційної інстанції також не надано. Докази ж та обставини, на які посилається відповідач у апеляційні скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом – Вендель О.М., залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана його представником адвокатом – Вендель Олегом Михайловичем, – залишити без задоволення.
Рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 01 жовтня 2025 року, в оскаржуваній частині – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий       Т.В. Серебрякова 

Судді:        В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення
складено 18 лютого 2026 року