Справа № 138/545/26
Провадження №:1-кп/138/152/26

ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 року м. Могилів-Подільський
Могилів-Подільський міськрайонний суд Вінницької області, в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участі: секретаря ОСОБА_2 , 
прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
захисника адвоката ОСОБА_5 ,
обвинуваченої ОСОБА_6 ,
розглянувши у закритому судовому засіданні в залі судових засідань Могилів-Подільського міськрайонного суду кримінальне провадження №12025020160000586 від 16.12.2025 по обвинуваченню
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Могилів-Подільський Вінницької області, зареєстрованої та проживаючої АДРЕСА_1 , громадянки України, освіта неповна середня, інваліда ІІІ групи, раніше несудимої,-
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.135, 166 КК України, -
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_6 , відповідно до свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 виданого виконавчим комітетом Серебрійської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, являлася матір`ю малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживав разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 .
Не будучи позбавленою батьківських прав відносно своєї малолітньої дитини, у порушення вимог ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, відповідно до якої батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, ОСОБА_6 такий обов`язок не виконала та залишила в небезпечному для життя стані свого малолітнього сина, який через інвалідність був позбавлений можливості вжити заходи щодо самозбереження, що спричинило його смерть.
Так, проживаючи у будинку за згаданою адресою разом зі своїм малолітнім сином ОСОБА_7 , 2015 року народження, який мав інвалідність категорії підгрупи А діагноз «Інші органічні розлади особистості та поведінки внаслідок вродженої патології ЦНС», маючи правовий та моральний обов`язок утримувати та піклуватися про свою дитину, достовірно знаючи та розуміючи, що її син внаслідок інвалідності перебуває в небезпечному для життя стані, що позбавляє його реальної можливості вжити заходів до самозбереження, зокрема не здатен розмовляти, рухатися самостійно, вживати їжу, ОСОБА_6 , упродовж тривалого часу не піклувалася про стан здоров`я сина та не давала йому необхідну їжу з урахуванням вад його здоров`я, хоча повинна була і мала об`єктивну можливість це зробити.
Унаслідок зазначеного, розуміючи суспільну – небезпечність своїх дій, ОСОБА_6 ввела свого малолітнього сина ОСОБА_7 , 2015 року народження, у небезпечний для життя стан.
16.12.2025 у період часу з 19:20 до 21:14 год, у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , унаслідок перебування у небезпечному для життя стані, викликаному відсутністю упродовж тривалого часу піклування з боку матері ОСОБА_6 , не маючи змоги через інвалідність вжити заходів до самозбереження, настала смерть малолітнього ОСОБА_7 , 2015 року народження.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи смерть дитини ОСОБА_7 настала від поліорганної недостатності, яка розвинулась внаслідок кахексії, як ознаки тривалого недоїдання.
Залишаючи тривалий час свою малолітню дитину ОСОБА_7 , 2015 року народження, без необхідного піклування, ОСОБА_6 усвідомлювала протиправність своїх дій, зокрема й те, що дитина має інвалідність та в силу вад свого здоров`я не в змозі вжити заходів до самозбереження, та розуміла настання негативних наслідків у вигляді смерті, тобто діяла з прямим умислом. 
Дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч.3 ст.135 КК України – завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження через малолітство та хворобу, якщо той хто залишив без допомоги, зобов`язаний був піклуватися про цю особу і мав змогу надати їй допомогу, що спричинило смерть особи.
Суд вважає дану кваліфікацію вірною.
Крім того, ОСОБА_6 , являючись матір`ю малолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно з вимогами Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, Конвенції про права дитини, яка ратифікована Україною 21.02.1990 та набула чинності для України 27.09.1991, ст.51 Конституції України, ст.ст. 11,12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст.150,180 Сімейного Кодексу України, зобов`язана була виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, поважати гідність, готувати її до самостійного життя та праці, утримувати дитину до досягнення повноліття, нести відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, не допускати невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.
Відповідно до Принципу 4, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959, дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування.
Ігноруючи вказані вимоги, ОСОБА_6 упродовж тривалого часу не виконувала обов`язки по догляду за своєю малолітньою дитиною. Так, у період з червня 2025 року до 16.12.2025, проживаючи разом із малолітнім сином ОСОБА_7 , 2015 р.н., за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_6 не піклувалася належним чином про соціальне забезпечення та здоров`я дитини, належне харчування ОСОБА_7 з урахуванням вад його здоров`я і який мав інвалідність та не мав змоги самостійно рухатися, розмовляти, вживати їжу.
Внаслідок недостатнього харчування та неотримання належної медичної допомоги, 16.12.2025, у період часу з 19:20 до 21:14 год, у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , настала смерть ОСОБА_7 , 2015 року народження.
Відповідно до висновку судово-медичної експертизи смерть дитини ОСОБА_7 настала від поліорганної недостатності, яка розвинулась внаслідок кахексії, як ознаки тривалого недоїдання.
Не виконуючи упродовж тривалого часу свої батьківські обов`язки по догляду за малолітньою дитиною ОСОБА_7 , 2015 року народження, ОСОБА_6 розуміла, що внаслідок наявної інвалідності, дитина не може самостійно вжити заходи до самозбереження, що у свою чергу може призвести до тяжких наслідків, у тому числі смерті.
Дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковано за ст.166 КК України – злісне невиконання батьками, а саме матір`ю, встановлених законом обов`язків по догляду за дитиною, що спричинило тяжкі наслідки..
Суд вважає дану кваліфікацію вірною.
В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 свою вину за ч.3 ст.135, ст.166 КК України визнала. Суду дала покази, згідно яких її син ОСОБА_8 народився 7-ми місячним, хворів з народження, переніс декілька операцій. Пояснила, що у сина були проблеми з харчуванням. За рекомендаціями лікарів спочатку перебивала їжу для сина подрібнювачем. Лікарі рекомендували звернутися до реабілітаційного центру. Мати обвинуваченої допомагала доглядати за сином. В минулому році, після смерті матері, перебувала в безпорадному стані, депресії, перестала належним чином доглядати та годувати сина. Спочатку годувала 1-2 рази на день, давала суміш для немовлят через пляшечку, залишала ОСОБА_8 на старшого сина, розраховувала, що він погодує, потім перестала годувати. Підтвердила, що в минулому році сімейний лікар приходив з метою огляду дитини один чи два рази, працівник соціальної служби - 1 раз. Пояснила, що хотіла сина відвезти до реабілітаційного центру в м. Одеса, але він помер. В скоєному розкаюється. Просила суворо не карати.
Оскільки обвинувачена ОСОБА_6 та інші учасники судового розгляду погоджуються з недоцільністю дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обвинувачена та інші учасники судового розгляду правильно розуміють зміст цих обставин, сумнівів у добровільності та істинності їх позиції немає, суд згідно ч.3 ст.349 КПК України визнав недоцільним допит свідків, дослідження документів кримінального провадження, а обмежився допитом обвинуваченої, дослідженням характеризуючих особу обвинуваченої матеріалів.
При призначенні покарання обвинуваченій суд враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчинених нею злочинів, особу винної та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання. 
Кримінальні правопорушення передбачені ч.3 ст.135 КК України є тяжким злочином, передбачене ст.166 КК України є нетяжким злочином. 
Обвинувачена ОСОБА_6 раніше несудима, інвалід ІІІ-групи, по місцю проживання характеризується задовільно.
Згідно висновку судового-психіатричного експерта №60 від 26.01.2026, у ОСОБА_6 у період часу, що відноситься до інкримінованого їй діяння виявляла психічний розлад у вигляді розумової відсталості легкого ступеня з відхиленням у поведінці (F70.8). Шелест у період часу, що відноситься до інкримінованого їй діяння, могла усвідомлювати свої дії або керувати ними. У ОСОБА_6 в теперішній час виявлений психічний розлад у вигляді розумової відсталості легкого ступеня з відхиленням у поведінці (F70.8). ОСОБА_6 в теперішній час може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує. ОСОБА_7 виявляє наступні психологічні особливості: низький рівень кругозору, обмеженість словникового багажу, переважно конкретний характер мислення, низький рівень мнестичної діяльності, а також поведінкова активність, інфантильність, легковажність, байдужість, особистісну ригідність та спрощеність, обмеженість інтересів, примітивність кругозору. Дані психологічні особливості є проявом виявленої у ОСОБА_7 психічної патології (встановлено діагноз) і їх оцінка відноситься до компетенції експерта-психіатра. З урахуванням наявного у підекспертної рівня протікання інтелектуальної діяльності та індивідуально-психологічних властивостей, здатність правильно розуміти характер своїх дій, прогнозувати їх наслідки та керувати власною поведінкою оцінено судово психіатричним експертом. ОСОБА_6 не виявляє схильності до підвищеної навіюваності. ОСОБА_6 не схильна до фантазування.
Обставиною, що обтяжує покарання ОСОБА_6 є вчинення кримінального правопорушення щодо особи з інвалідністю. Вчинення кримінального правопорушення щодо малолітньої дитини не може бути враховане судом як обтяжуюча вину обставина, оскільки є кваліфікуючою обставиною. 
Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_6 суд визнає щире каяття, а також вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих обставин (стан здоров`я, тривала важка хвороба дитини, смерть матері).
На підставі викладеного, з урахуванням характеру та ступеня тяжкості вчиненених злочинів, даних про особу обвинуваченої, а також беручи до уваги висновок Могилів-Подільського міськрайонного відділу філії ДУ «Центр пробації», суд вважає за необхідне обрати ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі. 
Прийшовши до висновку призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, враховуючи ризики, враховані під час застосування до останньої запобіжного заходу під час досудового розслідування та судового розгляду, суд приходить до висновку запобіжний захід у виді тримання під вартою обраний відносно останньої, залишити без змін до вступу вироку в законну силу.
На підставі ч. 4 ст. 174 КПК України арешт накладений на речовий доказ слід скасувати.
Долю речових доказів вирішити згідно ст.100 КПК України. 
Керуючись ст.ст. 100, 174, 373-376 КПК України, суд 
УХВАЛИВ:
ОСОБА_6  визнати винною у пред`явленому обвинуваченні за ч.3 ст.135, 166 КК України, призначити покарання:
- за ч. 3 ст. 135 КК України - у виді 3(три) роки позбавлення волі;
- за ст. 166 КК України - у виді 2 (два) роки позбавлення волі.
Згідно ч.1 ст.70 КК України остаточне покарання ОСОБА_6  визначити шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у виді 3 (три) роки позбавлення волі. 
Початок строку відбування покарання  ОСОБА_6  рахувати з дня набрання вироком законної сили.
Запобіжний захід  ОСОБА_6  до вступу вироку в законну силу залишити раніше обраний – тримання під вартою. 
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України,  ОСОБА_6  зарахувати у строк покарання, строк попереднього ув`язнення з 17.12.2025 по день набрання вироком законної сили, з розрахунку день за день. 
Скасувати арешт накладений на речові докази.
Речові докази: - мобільний телефон марки «Redme Note 50» моделі RMX 3834, IMEI 1: НОМЕР_2 , та IMEI 2: НОМЕР_3 належний ОСОБА_6 , банківську картку АТ «Ощадбанк» № НОМЕР_4 , які передано до кімнати зберігання речових доказів Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області, згідно квитанції – повернути ОСОБА_6 ;
-мобільний телефон марки «ZTE A7030». IMEI 1: НОМЕР_5 , IMEI 2: НОМЕР_6 , та планшет марки «Lenovo» моделі ТВ125FU. Серійний номер: HGR2HFJ3, належні ОСОБА_9 , який передано до кімнати зберігання речових доказів Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області, згідно квитанції – повернути ОСОБА_9 ;
-одну відкриту упаковку суміші молочної (дитячої) марки «Малютка»;вісім упаковок суміші молочної (дитячої) марки «Малютка»;пластикову пляшку, об`ємом 250 мл.;полімерний шприц від лікарського засобу, об`ємом 5 мл., які передано до кімнати зберігання речових доказів Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області, згідно квитанції – знищити.
Вирок може бути оскаржений до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення і набирає законної сили після закінчення вказаного строку, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченій, захиснику, прокурору.
Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку. 

Суддя:           ОСОБА_1